П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/4718/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -Маслоід О.С.   
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
01 червня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Курка О. П. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
12 квітня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
21 квітня та 06 травня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, а також пояснення.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 23 квітня 2021року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву, відповіді на відзив та пояснень, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що позивачу з 23.04.2020 року призначено пенсію за віком відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
04.06.2020 року позивач звернувся із заявою до відповідача з проханням виплатити йому грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій згідно п. 7 ст. 26 ЗУ «Про пенсійне забезпечення». Одночасно позивач повідомив, що до цього часу будь-якої пенсії не отримував.
Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, за наслідками розгляду зави позивача, листом від 13.07.2020 року за вих. № 2760-2617/Б-02/8-0200/20 відмовлено в задоволенні його заяви, оскільки його страховий стаж за матеріалами пенсійної справи становить 41 рік 06 місяців 04 дні, в т.ч. спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років - 34 роки 7 місяців 23 дні. У зв`язку з відсутністю 35 років спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, підстави для виплати при призначенні пенсії за віком грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відсутні.
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно вимог ст. 68 Конституції України   кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Пунктом 7-1 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України постановою від 23.11.2011 року № 1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок № 1191).
Відповідно до п. 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені, зокрема, Переліком № 909.
Пунктом  5 Порядку № 1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статті 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Системний аналіз наведених норм доводить, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії.
Аналогічна правова позиція, викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 462/5636/16-а, від 19 березня 2019 року у справі № 466/5637/17.
З матеріалів справи вбачається, що страховий стаж позивача становить 41 рік 06 місяців 04 дні, в тому числі спеціальний стаж складає 34 роки 7 місяців 23 дні.
При цьому, до спеціального стажу позивача не зараховано час перебування на строковій військовій службі з 08.11.1978 року по 30.10.1980 рік та періоди перебування у відпустках без збереження заробітної плати з 09.11.1992 року, з 22.03.1993 року по 24.03.1993 рік, з 12.10.1993 рік, з 13.08.1994 року по 25.08.1994 рік, з 17.03.1995 рік по 18.03.1995 рік, з 25.04.1995 рік по 29.04.1995 рік, з 02.01.1997 рік по 11.01.1997 рік, з 13.08.1997 року по 26.08.1997 рік, з 27.10.2011 року по 28.10.2011 року, з 28.12.2011 року по 30.12.2011 рік.
Колегія суддів зазначає, що у відповідності до вимог ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач просив суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Водночас, у мотивувальній частині позивач вказує на протиправність дій відповідача щодо не зарахування до спеціального стажу період проходження військової служби.
Між тим, позивач, не оскаржує дії відповідача щодо не зарахування вказаних періодів до спеціального стажу та відповідно не просить це зробити й суд. Однак з метою встановлення у позивача відповідного стажу для отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, суд вважає за необхідне дослідити правомірність не зарахування до спеціального стажу позивача часу перебування на строковій військовій службі та періодів перебування у відпустках без збереження заробітної плати.
Даючи оцінку доводам апелянта стосовно не зарахування до його спеціального стажу  час перебування на строковій військовій службі з 08.11.1978 року по 30.10.1980 рік, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Тобто відповідно до змісту наведеної норми, обов`язковою умовою зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, різновидом якої є пенсія за вислугу років, є, зокрема, навчання за фахом, робота особи за професією або на посаді, що дає право на призначення такої пенсії, на момент призову на строкову військову службу.
До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24.04.2019 року у справі № 450/3061/16-а.
Частиною 3 ст. 36 КЗпП УРСР було передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу.
Судом встановлено, що за даними трудової книжки 25.10.1978 року позивача було звільнено з посади слюсаря-ремонтника у зв`язку з призовом до лав Радянської армії (порядковий запис № 3 у трудовій книжці позивача).
Таким чином, оскільки позивач на момент призову на строкову військову службу не навчався за фахом, працював на посаді слюсаря-ремонтника Вінницького інструментального заводу, тобто на посаді, яка не давала право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти, і був звільнений з даної посади саме у зв`язку з призовом на військову службу, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зарахування часу проходження військової служби позивачем до спеціального педагогічного стажу.
Що стосується не зарахування до спеціального стажу позивача періодів перебування останнього у відпустках без збереження заробітної плати з 09.11.1992 року, з 22.03.1993 року по 24.03.1993 рік, з 12.10.1993 рік, з 13.08.1994 року по 25.08.1994 рік, з 17.03.1995 рік по 18.03.1995 рік, з 25.04.1995 рік по 29.04.1995 рік, з 02.01.1997 рік по 11.01.1997 рік, з 13.08.1997 року по 26.08.1997 рік, з 27.10.2011 року по 28.10.2011 року, з 28.12.2011 року по 30.12.2011 рік, судова колегія вказує на слідуюче.
Відповідно до ч. 1  ст. 56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» до  стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Частиною 3  ст. 56  ЗУ «Про пенсійне забезпечення»  також передбачено інші періоди, які зараховуються до стажу роботи,  серед яких відсутній період перебування особи у відпустці без збереження заробітної плати.
Згідно з п. 1  ст. 1 ЗУ «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є, в тому числі, суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.
Відповідно до п. 1  ст. 2 ЗУ «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» об`єктом оподаткування збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є, зокрема, для платників збору, визначених пунктами 1 та 2  статті 1 цього Закону  -  фактичні витрати на оплату праці працівників, які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат, виходячи із тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, у тому числі в натуральній формі, які підлягають обкладанню податком на доходи фізичних осіб (прибутковим податком з громадян).
Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься довідка Відділу освіти Барської районної державної адміністрації Журавлівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 13 від 07.04.2020 року про перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати є допустимим документом, підтверджуючими періоди, які до загального спеціального стажу не зараховуються. 
Довідка надана позивачем особисто, виконана на бланку Відділу освіти Барської районної державної адміністрації Журавлівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, підписана керівником установи та скріплена печаткою.
Виходячи із вищенаведених приписів пенсійного законодавства, сплата страхових внесків за періоди плати з 09.11.1992 року, з 22.03.1993 року по 24.03.1993 рік, з 12.10.1993 рік, з 13.08.1994 року по 25.08.1994 рік, з 17.03.1995 рік по 18.03.1995 рік, з 25.04.1995 рік по 29.04.1995 рік, з 02.01.1997 рік по 11.01.1997 рік, з 13.08.1997 року по 26.08.1997 рік, з 27.10.2011 року по 28.10.2011 року, з 28.12.2011 року по 30.12.2011 рік перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати не здійснювалася з підстав відсутності об`єкта оподаткування відповідного збору, а саме, відсутності нарахування і виплати заробітної плати.
Згідно із абз. 32 ч. 1  ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж  це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню,  якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування  згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і  за який сплачено страхові внески.
Відповідно до ч. 1, 2 та 4  ст. 24 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню  та за який щомісяця сплачені страхові внески  в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього  Закону  за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку -  на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, стаж роботи, необхідний для призначення пенсії зараховується виключно у випадку  сплати страхових внесків за вказані періоди.
Згідно з  ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, а також докази, які містяться в матеріалах справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для зарахування до спеціального стажу позивача періодів перебування останнього у відпусках без збереження заробітної плати відсутні.
Оскільки, спеціальний стаж позивача становить 34 роки 7 місяців 23 дні, тоді як для отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення стаж працівника освіти повинен становити 35 років, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувана відмова відповідача, викладена у листі  від 13.07.2020 року за вих. № 2760-2617/Б-02/8-0200/20, є правомірною.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції позивач не довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.
Натомість, матеріалами справи доведено, що відповідач діяв у відповідності до норм чинного законодавства.
У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Курко О. П.