ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/403/21 Справа № 185/9092/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»,
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року
по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:
В вересні 2019 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк” просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року у справі та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ “ПриватБанк” задовольнити в повному обсязі.
У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року просить апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року залишити без змін.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 14.01.2015 року між позивачем і відповідачкою було укладено Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 15 825,73 грн. строком на 24 місяці, з 14.01.2015 року по 31.01.2017 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту з сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідачка сплачує щомісячний платіж в розмірі 691,84 грн. для погашення заборгованості по Кредиту (п. п. 2.1. Генеральної угоди від 14.01.2015 року). 
Підпунктом 2.2 Генеральної угоди від 14.01.2015 року встановлено, що у разі порушення Позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді більше ніж на 31 день, по зобов`язаннях строк яких не наступив. Сторони узгодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по Кредиту, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 17.09.2019 року має заборгованість за кредитом у розмірі 51215,10грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту – 12728,07 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом – 10546,61 грн., заборгованість за пенею та комісією – 26474,24 грн., штраф -1466, 18 грн.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( ст. 256 ЦК України).
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Крім того, в ст. 266 ЦК України закріплено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).
Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі впливом строку виконання. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесенні до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. 
Як вбачається з матеріалів справи, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом – 16.05.2015 року остання дата погашення заборгованності в розмірі 100 грн. 
Оскільки до 25 травня 2015 року щомісячний платіж в розмірі 691,84 грн. не було сплачено в повному обсязі, відповідно до вимог п.п. 2.2 Генеральної угоди від 14.01.2015 року строк погашення кредиту наступив на 32 день після цього порушення, тобто 26.06.2015 року. 
Таким чином, позивач мав право звернутися до відповідачки з позовом про стягнення заборгованості за Генеральною угоди від 14.01.2015 року в межах позовної давності - трьох років від дати, коли він дізнався про порушення свого права, тобто з 26.06.2015 року до 26.06.2018 року. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк”, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач звернувся до суду з даним позовом лише 30.09.2019 року, тобто зі спливом позовної давності.
Доводи апелянта, що строк позовної давності починається з 01.02.2017 року та спливає 01.02.2020 року, а тому позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки є безпідставними та суперечать чинному законодавству.
У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.
Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.
Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.
Оскільки, останній платіж був сплачений відповідачем 25 травня 2015 року щомісячний платіж в розмірі 691,84 грн., тому Банком пропущено строк звернення до суду для захисту своїх прав. 
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова