Справа № 456/4355/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т. 
Провадження № 22-ц/811/274/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:60

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів – Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
        секретар Юзефович Ю.І., 
                       з участю представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Дуткевича М.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2019 року, ухвалене в складі головуючого судді Шрамка Р.Т., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення із спадкоємця суми боргу в межах спадкового майна, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року  ОСОБА_1  звернулася з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення зі спадкоємця суми боргу в межах спадкового майна.
ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь:
-суму основного боргу в розмірі 76 971,45 грн;
-грошові кошти, з урахуванням індексу інфляції, в сумі 203 637,51 грн,
-3% річних за час прострочення сплати основного боргу за період з липня 2010 року по травень 2018 року в сумі 18 295,90 грн. в межах вартості спадкового майна;
-судові витрати в сумі 10 500,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 , керуючи автомобілем, вчинив дорожньо-транспортну пригроду, внаслідок якої чоловік позивача – ОСОБА_4 , та сама ОСОБА_1 отримали важкі травми та стали особами з інвалідністю. Відповідно до судових рішень ОСОБА_3 за завдану їм шкоду повинен був сплачувати на користь чоловіка та її користь грошові кошти.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 09 червня 2010 року у спадкові права позивача увійшов борг у розмірі 60 677,42 грн., який підлягав стягненню із ОСОБА_3 , на користь позивачки, які ОСОБА_3 не виплатив чоловікові останньої на час його смерті. Також ОСОБА_3 мав борг перед позивачем в сумі 16 129,03 грн.
Постановою державного виконавця ВДВС Стрийського МРУЮ від 21 лютого 2011 року для забезпечення виконання виконавчого документу накладено арешт із забороною відчуження на житловий будинок ОСОБА_3 , розташований по АДРЕСА_1 , який був його особистою власністю. Боржник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а його дружина ОСОБА_5 також померла приблизно через місяць після його смерті. Точна дата її смерті позивачу не відома.
Позивач вважала, що після смерті дружини боржника – ОСОБА_5 спадщину ніхто не прийняв, і тому у вересні 2015 року вона звернулася у Стрийську міську раду із вимогою в судовому порядку визнати будинок по АДРЕСА_1 , який був власністю ОСОБА_3 , відумерлою спадщиною з майбутнім стягненням суми боргу з міської ради за рахунок реалізації цього будинку. Однак, у міській раді повідомили про те, що спадщину в порядку спадкової трансмісії прийняла ОСОБА_2 , яка є онукою померлої ОСОБА_5 . 
Згідно довідки ВДВС Стрийського МРУЮ від 19 вересня 2012 року по виконавчому листу № 2-2447 від 08 лютого 2011 року на її користь необхідно стягнути 60 842,42 грн (борг перед чоловіком), а згідно довідки Галицького ВДВС Львівського МУЮ від 24 травня 2012 року по виконавчому листу № 2-1020 від 06 червня 2011 року, виданого Стрийським міськрайонним судом Львівської області, залишок боргу на користь позивача становить 16 129,03 грн. За таких обставин, розмір боргу по обох виконавчих листах на суму 76 971,45 грн належить стягнути з відповідача у межах вартості отриманого нею у спадщину нерухомого майна у вигляді будинку по АДРЕСА_1 .
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  відмовлено.
Знято арешт з будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 , накладений згідно ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року. Виконання ухвали в частині зняття арешту з будинку покладено на ВДВС Стрийського МРУЮ.
Не погоджуючись з рішенням суду таке в апеляційнму порядку оскаржила ОСОБА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , задоволено частково.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 про стягнення із спадкоємця суми боргу в межах спадкового майна задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 76 806,45 грн. в межах вартості спадкового майна.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 року касаційну скаргу  ОСОБА_1  задоволено.
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_6 , залишено без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, з урахуванням індексу інфляції, в сумі 203 637,51 грн. та 3 % річних за час прострочення сплати основного боргу за період з липня 2010 року по травень 2018 року в сумі 18 295,90 грн в межах вартості спадкового майна, скасовано.
Справу № 456/4355/15-ц  у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, з урахуванням індексу інфляції, в сумі 203 637,51 грн, та 3 % річних за час прострочення сплати основного боргу за період з липня 2010 року по травень 2018 року в сумі 18 295,90 грн в межах спадкового майна, передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з боргу в розмірі 76 806,45 грн в межах вартості спадкового майна залишено без змін.
Поновлено виконання постанови Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 76 806,45 грн. в межах вартості спадкового майна.
Таким чином, на даний час апеляційним судом перевіряється законність та обґрунтованість рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, з урахуванням індексу інфляції, в сумі 203 637,51 грн, та 3 % річних за час прострочення сплати основного боргу за період з липня 2010 року по травень 2018 року в сумі 18295,90 грн. в межах спадкового майна.
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Ухвалюючи рішення в оскаржуваній його частині, суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Передаючи справу, в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних, на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказавши, що позивач має право на їх стягнення, зазначив, що апеляційний суд не з`ясовував за який період прострочення виконання грошового зобов`язання нараховані інфляційні втрати та 3 % річних, та не вирішив питання про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».
Згідно частини другої статті 1282 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 369/10424/17 (провадження № 61-8310св19) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1282 ЦК України та вказано, що «стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми боргу пов`язуються з нездійсненням спадкоємцем (спадкоємцями) одноразового платежу, а не з фактом ухилення спадкоємця від виконання зобов`язання спадкодавця».
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено: «до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 21 квітня 2015 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».
Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як убачається з матеріалів справи, позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 08.10.2018 року (т. 1 а.с. 220) просив стягнути інфляційні втрати в сумі 203 637 грн. 51 коп. та 3 % річних за час прострочення сплати основного боргу за період з липня 2010 року по травень 2018 року в сумі 18 295 грн. 90 коп. в межах вартості спадкового майна. Вперше з вказаними позовними вимогами, позивач звернувся 14.12.2016 року (т. 1 а.с. 118).
Судом встановлено, та не оспорюється учасниками справи, що загальна вартість спадкового майна становить 303 117, 00 грн.
06.07.2018 року відповідач подала до суду заяву про застосування строку позовної давності (т. 1 а.с. 211).
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакціїЗакону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в рішеннів частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в цій частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме , за період з 20.12.2013 року по 31 травня 2018 року.
З відповідача слід стягнути інфляційні втртати у розмірі 106 411,14 грн.(де 76 806,45 (сума боргу) x 2.38544535 (сумарний індекс інфляції за вказаний період) та відсотки річних у розмірі 10 245,77 грн. (розрахунок здійснено таким чином: з 20/12/2013 до 31/12/2015 - 76 806,45 x 3 % x 742 : 365 : 100 (4 684,14) + з 01/01/2016 до 31/12/2016 - 76 806,45 x 3 % x 366 : 366 : 100 (2 304,19) + з 01/01/2017 до 31/05/2018 - 76 806,45 x 3 % x 516 : 365 : 100 (3 257,44)).
В задоволенні решти цих позовних вимог слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити часткоко.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, з урахуванням індексу інфляції, в сумі 203 637 грн. 51 коп. та 3 % річних за час прострочення сплати основного боргу за період з липня 2010 року по травень 2018 року в сумі 18295 грн. 90 коп. в межах вартості спадкового майна,скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з  ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 за період з 20 грудня 2013 року по травень 2018 року 3 % річних за час прострочення сплати основного боргу в сумі 10 245 грн. 77 коп. (десять тисяч двісті сорок п`ять грн. 77 коп.) та інфляційні втрати в сумі 106 411 грн. 14 коп. (сто шість тисяч чотириста одинадцять грн. 14 коп.) .
У задоволенні решти вимог відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови. 
       Повний текст постанови складено 31 травня 2021 року. 

Головуюча                                                 Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.