П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/1462/20	
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора та Херсонської обласної прокуратури на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Херсонської області, Офісу Генерального прокурора, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Херсонської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Херсонської області, Офісу Генерального прокурора, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Херсонської обласної прокуратури, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Першої кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 02 квітня 2020 року №327 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації із-за неявки для складання іспиту у формі анонімного тестування;
- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Херсонської області від 30 квітня 2020 року №183к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу підтримання обвинувачення в суді Прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури Херсонської області на підставі пункту 9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" з 05 травня 2020 року; 
- зобов`язати відповідача - Прокуратуру Херсонської області поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу підтримання обвинувачення в суді Прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури Херсонської області з 06 травня 2020 року; 
- стягнути з Прокуратури Херсонської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06 травня 2020 року і до моменту фактичного поновлення на посаді;
- стягнути з Прокуратури Херсонської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100. 
- стягнути з Прокуратури Херсонської області на корить позивача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн..
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначалось, що вона працювала в органах прокуратури України з 02 серпня 1982 року. Наказом прокурора Херсонської області від 30 квітня 2020 року №183к її звільнено з посади та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Позивачка вважає своє звільнення незаконним, оскільки воно здійснено з порушенням ст.ст.40, 42, 49-2 КЗпП України, ст.43 Конституції України, ст.13 Конвенції міжнародної організації праці №158 "Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця" та за відсутності обставин реорганізації, ліквідації або скорочення штату Прокуратури Херсонської області на момент звільнення. Також позивачка посилалалась на те, що Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року №113-ІХ та Порядок проходження прокурорами атестації, затверджений наказом Генерального прокурора України від 03 жовтня 2019 року №221, носять дискримінаційний характер та не відповідають приписам Конституції України і міжнародним договорам, ратифікованим Україною. При прийнятті наказу від 03 жовтня 2019 року №221 Генеральним прокурором порушено вимоги наказу Генеральної прокуратури України від 08 серпня 2017 року №233 "Про затвердження Положення про порядок підготовки та подання на державну реєстрацію нормативно-правових актів Генеральної прокуратури України", яким передбачено реєстрацію в Міністерстві юстиції України наказів, які зачіпають права та інтереси широкого кола осіб. У розділі V Порядку проходження прокурорами атестації взагалі відсутні критерії, система та порядок оцінювання виконаного практичного завдання, вимоги до професійного рівня осіб, які оцінюють практичне завдання, строки перевірки правильності виконаного практичного завдання, значення результатів практичного завдання при прийнятті остаточного рішення про успішне або неуспішне проходження атестації прокурором. Зазначене є порушенням принципу юридичної визначеності, адже сприяє неоднаковому підходу в оцінюванні результатів практичного завдання, необмежено розширює повноваження кадрових комісій при їх оцінюванні, надає їм не передбачені законом дискреційні повноваження і звужує права прокурорів на працю і гарантії незалежності прокурорів. Окрім цього, пунктом 11 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" визначено, що атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур. Проте, до сьогоднішнього дня таких кадрових комісій Офісу Генерального прокурора не створено через відсутність такої установи як обласна прокуратура, оскільки наразі Прокуратура Херсонської області, як і всі інші обласні прокуратури, перебувають у статусі регіональних. Відсутні докази сертифікації програмного продукту, який було використано при проведені тестування. ОСОБА_1 зазначала, що усвідомлюючи незаконність проведення атестації вона свідомо відмовилась від участі у ній. 
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував наказ прокурора Херсонської області від 30 квітня 2020 року №183к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу підтримання обвинувачення в суді Прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури Херсонської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 05 травня 2020 року; поновив позивачку на рівнозначній посаді в Херсонській обласній прокуратурі з 06 травня 2020 року; стягнув з Херсонської обласної прокуратури на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 травня 2020 року по 13 листопада 2020 року включно у сумі 206128 (двісті шість тисяч сто двадцять вісім) грн. 72 коп. з відрахуванням податків та зборів. 
В решті позовних вимог було відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, Офіс Генерального прокурора та Херсонська обласна прокуратура подали апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянти просили його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову повністю.
Також, не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.
З огляду на неприбуття у судове засідання 28 квітня 2021 року сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце його проведення, колегія суддів у відповідності до ст.311 КАС України вирішила розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 21 травня 2021 року було складено повне судове рішення. 
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в органах прокуратури з 02 серпня 1982 року. 
Позивачкою було подано заяву Генеральному прокурору про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію. У даній заяві вона підтвердила своє бажання пройти атестацію, вказала на ознайомлення та погодження з усіма умовами та процедурами проведення атестації, що визначені Порядком №221, зокрема і щодо того, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбачених Порядком №221, а також за умови настання однієї із підстав, передбачених пунктом 19 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX, її буде звільнено з посади прокурора.
Головою першої кадрової комісії 20 лютого 2020 року було затверджено графік складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, відповідно до якого датою проведення тестування позивачки визначено 04 березня 2020 року. 
Однак, у визначений день, час та місце складання іспиту ОСОБА_1 не з`явилась, про причини неявки не повідомила та заяву про перенесення дати іспиту до кадрової комісії не надавала, у зв`язку із чим кадровою комісією №1 зафіксовано факт відсутності позивачки, про що свідчить копія протоколу №6 першої кадрової комісії від 04 березня 2020 року та протоколу №7 від 02 квітня 2020 року, що також не заперечувалось позивачкою під час розгляду справи та у позовній заяві.
02 квітня 2020 року кадровою комісією №1 складено рішення №327 "Про неуспішне проходження прокурором атестації у зв`язку з неявкою для складання іспиту у формі анонімного тестування". 
Наказом прокурора Херсонської області від 30 квітня 2020 року №183к ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу підтримання обвинувачення в суді Прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури Херсонської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 05 травня 2020 року.
Вважаючи вказані рішення кадрової комісії та прокурора Херсонської області протиправними, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах ОСОБА_1 знаходилась у стані повної правової визначеності, коли, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності, не могла не усвідомлювати юридичних наслідків не проходження атестації для переведення в Прокуратуру Херсонської області. Суд також зазначив, що неявка ОСОБА_1 на складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, об`єктивно свідчить про наявність підстав для ухвалення комісією рішення про неуспішне проходження нею атестації. Разом з тим, скасовуючи наказ про звільнення та поновлюючи позивачку на посаді, суд дійшов висновку, що відповідачами до суду не надано доказів ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому ОСОБА_1 обіймала посаду, а тому посилання у наказі про звільнення на положення пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII є безпідставним. Також, відповідачами не підтверджено належними та достовірними доказами та не доведено скорочення кількості прокурорів Прокуратури Херсонської області на день звільнення позивачки.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі Закон №1697-VII)  встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються  Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Вказаним законом забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»  від 19 вересня 2019 року №113-IX (далі Закон №113-IX) до  Закону №1697-VII  були внесені зміни, зокрема, в тексті  Закону №1697-VII  слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».
Крім того, згідно пунктів 6, 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, з дня набрання чинності цим  Законом  усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Прокурори, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ встановлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Згідно із п.11 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
Пунктом 14 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX передбачено, що графік проходження прокурорами атестації встановлює відповідна кадрова комісія. Атестація проводиться прозоро та публічно, у присутності прокурора, який проходить атестацію. Перебіг усіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.
На виконання вимог  Закону №113-IX, наказом Генерального прокурора №221 від 03 жовтня 2019 року затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі Порядок №221).
Згідно п.1 розділу 1 Порядку №221 атестація прокурорів - це встановлена Розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку №221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.
Згідно з пунктом 11 Порядку №221 особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. Перед кожним етапом атестації прокурор пред`являє кадровій комісії паспорт або службове посвідчення прокурора. У разі неявки прокурора для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Факт неявки прокурора фіксується кадровою комісією у протоколі засідання, під час якого мав відбуватися відповідний етап атестації такого прокурора. У виключних випадках, за наявності заяви, підписаної прокурором або належним чином уповноваженою ним особою (якщо сам прокурор за станом здоров`я не може її підписати або подати особисто до комісії) про перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні  закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, або дати іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, або дати співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, кадрова комісія має право протягом трьох робочих днів з дня отримання такої заяви ухвалити рішення про перенесення дати складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора. Заява має бути передана безпосередньо секретарю відповідної кадрової комісії не пізніше трьох днів з дати, на яку було призначено іспит, співбесіду відповідного прокурора. До заяви має бути долучена копія документу, що підтверджує інформацію про поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. У разі неможливості надати документальне підтвердження інформації про причини неявки в день подання заяви, прокурор має надати таке документальне підтвердження в день, на який комісією було перенесено проходження відповідного етапу атестації, однак до початку складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. Якщо прокурор не надасть документальне підтвердження інформації про поважні причини його неявки до початку перенесеного складення відповідного іспиту, проходження співбесіди, комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Якщо заява прокурора подана до кадрової комісії з порушенням строку, визначеного цим пунктом, або якщо у заяві не вказані поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проведення співбесіди кадрова комісія ухвалює рішення про відмову у перенесенні дати та про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Інформація про нову дату складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора). З моменту оприлюднення відповідної інформації прокурор вважається повідомленим належним чином про нову дату проведення відповідного етапу атестації.
Крім того, пунктом 19 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі  пункту 9  частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав:
1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;
2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;
3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;
4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.
Відповідно до пункту 9  частини 1 статті 51 (Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді) Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
З аналізу наведеного та в контексті спірних правовідносин вбачається, що звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII можливе за умови одночасного настання двох загальних правових подій, а саме: наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури (перша подія) та проведення процедури ліквідації, реорганізації або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (друга подія).
Так, з матеріалів справи вбачається, що наказом прокурора Херсонської області від 30 квітня 2020 року №183к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу підтримання обвинувачення в суді Прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури Херсонської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII та в зв`язку з наявністю рішення про неуспішне проходження позивачкою атестації.
З приводу неуспішного проходження позивачкою атестації колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 було подано заяву Генеральному прокурору про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію. У даній заяві вона підтвердила своє бажання пройти атестацію, вказала на ознайомлення та погодження з усіма умовами та процедурами проведення атестації, що визначені Порядком №221, зокрема і щодо того, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком №221, а також за умови настання однієї із підстав, передбачених пунктом 19 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, її буде звільнено з посади прокурора.
Разом з тим, незважаючи на власноруч подану заяву, у визначений день, час та місце складання іспиту ОСОБА_1 не з`явилась, про причини неявки не повідомила та заяву про перенесення дати іспиту до кадрової комісії не надала, у зв`язку з чим кадровою комісією №1 зафіксовано факт відсутності позивачки, та на підставі п.п.13, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, п.11 розділу І, п.1 розділу ІІ Порядку №221, прийнято рішення №327 про неуспішне проходження атестації. 
Так, відповідно до п.11 розділу 1 Порядку № 221 особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. Перед кожним етапом атестації прокурор пред`являє кадровій комісії паспорт або службове посвідчення прокурора.
У разі неявки прокурора для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Факт неявки прокурора фіксується кадровою комісією у протоколі засідання, під час якого мав відбуватися відповідний етап атестації такого прокурора.
У виключних випадках, за наявності заяви, підписаної прокурором або належним чином уповноваженою ним особою (якщо сам прокурор за станом здоров`я не може її підписати або подати особисто до комісії) про перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, або дати іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, або дати співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, кадрова комісія має право протягом трьох робочих днів з дня отримання такої заяви ухвалити рішення про перенесення дати складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора.
Колегія суддів зазначає, що в зв`язку з неявкою позивачки для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, та без подання заяви, підписаної прокурором або належним чином уповноваженою ним особою, про перенесення дати іспиту, кадрова комісія обґрунтовано ухвалила рішення про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ..
Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивачки на неправомочність кадрових комісій, оскільки згідно пунктів 9, 11 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ атестація здійснюється кадровими комісіями згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором. 
Наведені положення також узгоджуються з пунктом 11, підпунктами 7, 8 пункту 22 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, згідно яких атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора та обласних прокуратур, які утворюються як органи забезпечення проведення атестації прокурорів. Перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій визначається Генеральним прокурором.
На виконання вказаних норм, Генеральним прокурором прийнято наказ від 17 жовтня 2019 року №233 "Про порядок роботи кадрових комісій", а наказом Генерального прокурора від 07 лютого 2020 року №77 створено першу кадрову комісію з атестації прокурорів регіональних прокуратур, яким визначено її персональний склад, що свідчить про правомірність створення та функціонування кадрових комісій.
Доводи позивачки щодо відсутності повноважень у першої кадрової комісії у зв`язку з відсутністю утворення обласних прокуратур, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за приписами пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ до дня початку роботи обласних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно регіональні прокуратури.
Також, доводи позивачки щодо необхідності державної реєстрації наказу Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до підпункту 5 пункту 21 розділу І Закону №113-ІХ до ст.9 Закону №1697-VII внесено зміни та виключено норми, якими встановлювалася обов`язковість державної реєстрації Міністерством юстиції України наказів Генерального прокурора нормативно-правового змісту. 
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не прийняття до уваги доводів позивачки відносно нормативних актів, якими затверджено перелік тестів для виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, оскільки перелік тестових питань (питання та відповіді на них), які застосовувалися при тестуванні з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, затверджені Генеральним прокурором та цього ж дня опубліковані на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України за 7 календарних днів до дня складання іспиту, що не заперечується і самою позивачкою. При цьому, ні законом, ні будь-якими іншими нормативно-правовими актами не регламентовано зазначення розробника тестових запитань, проведення процедури їх перевірки, стандартизації та сертифікації.
Таким чином, враховуючи все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Першої кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 02 квітня 2020 року №327 про неуспішне проходження позивачкою атестації.
Разом з тим, стосовно самого наказу про звільнення та поновлення позивачки на посаді колегія суддів зазначає наступне.
Як було вказано вище, звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII можливе за умови одночасного настання двох загальних правових подій, а саме: наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором та проведення процедури ліквідації, реорганізації або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Стосовно другої складової вищевказаного механізму звільнення прокурора колегія суддів зазначає, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №815/1554/17, пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. 
Граматичний аналіз тексту наведеної вище норми дає підстави для висновку, що вжитий законодавцем роз`єднувальний сполучник "або" виділяє дві окремі підстави для звільнення прокурора із займаної ним посади: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду; скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Колегія суддів Верховного Суду наголосила, що наявність у пункті 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" двох окремих підстав для звільнення, які відокремлені сполучником "або", покладає на роботодавця обов`язок щодо зазначення в наказі про звільнення конкретної підстави, визначеної цим пунктом. Також Верховний Суд вказав на те, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.
Таким чином, зазначення відповідачем в оскаржуваному наказі про звільнення лише пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII та без зазначення конкретної підстави для звільнення породжує для позивачки негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення та свідчить про не дотримання відповідачем принципу «якості закону» при винесенні спірного наказу, який, на думку колегії суддів, слід враховувати в даних спірних правовідносинах по відношенню до спірного наказу.
Слід виокремити наступні основні ознаки категорії «якість закону»:
- поняття «якість закону» (quality of law) охоплює собою такі характеристики відповідного акта законодавства як, зокрема, чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність та послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які в ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили.
- категорія «якість  закону»  є основою правового порядку, заснованого на принципах верховенство права (правовладдя; rule of law), оскільки однією з вимог цього принципу є вимога юридичної визначеності (legal certainty), яка є істотно важливою у питаннях довіри до судової системи, а також для гарантування ефективності підприємницької діяльності та привабливості інвестиційного клімату (передумов економічного розвитку).
- норми права, що не відповідають критерію «якості закону» (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability); передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливість адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи.
- суб`єкт нормотворчості не повинен порушувати права особи внаслідок прийняття «неоднозначних» актів законодавства та повинен нести відповідальність за це (особливо, якщо акт передбачає можливість обмеження прав особи), а також мати обов`язком негайно виправити ситуація, яка зумовлена прийняттям акта, що містить норми права, які не відповідають критерію «якості закону».
- чіткість положень актів законодавства безпосередньо впливає на якість судового рішення, одним з критерії чого є формулювання у резолютивній частині рішення такого припису, який було б легко виконати та, відповідно, ефективно захистити порушене права особи.
- акт законодавства, який містить норму, що не сформульована з достатньою мірою якості, не дозволяє особі регулювати (впорядкувати) свою поведінку та передбачати (без зайвої складності або отримавши, при потребі, відповідну консультацію) наслідки такої поведінки, не володіє повною мірою такою ознакою як обов`язковість (не може розглядатись як «право»).
- встановивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з принципом верховенства права з урахуванням всіх його складових.
Стосовно самого факту «ліквідації, реорганізації або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури» колегія суддів зазначає, що статею 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації.
Відповідно до ст.81 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах положення цього Кодексу поширюється, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч.3 ст.81 Цивільного кодексу України порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.
Органи прокуратури України відносяться до юридичних осіб публічного права.
Слід звернути увагу, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то самого лише посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 802/651/16-а, від 24 вересня 2019 року у справі № 817/3397/15.
Разом з тим, відповідачами до суду не надано, а справа не містить доказів ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому позивачка обіймала посаду, а тому посилання у наказі про звільнення на положення пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII є безпідставним. 
При цьому, на думку колегії суддів, відсутності факту ліквідації також підтверджується положеннями Закону №113-IX, яким до  Закону №1697-VII  були внесені зміни, зокрема, в тексті  Закону №1697-VII  слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури», що свідчить про фактичне перейменування органів прокуратури, а не ліквідації.
Також, відповідачами не підтверджено належними та достовірними доказами та не доведено скорочення кількості прокурорів Прокуратури Херсонської області на день звільнення позивачки, а посилання відповідача на наказ Генерального прокурора від 05 травня 2020 №22ш, яким скорочено 15 посад прокурорів у штатному розписі Прокуратури Херсонської області, колегія суддів не враховує, оскільки спірний наказ про звільнення позивача  прокурором Херсонської області прийнято 30 квітня 2020 року, тобто хронологічно до прийняття наказу від 05 травня 2020 року №22ш. 
Суд зазначає, що фактично зміни, які зазнав роботодавець позивачки, відбулись у найменуванні державного органу, що не є ні ліквідацією, ні реорганізацією та саме по собі не створює скорочення штату працівників.
Колегія суддів вважає необхідним враховувати правову позицію ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п. 43 (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. 
З матеріалів справи не вбачається доведення відповідачами факту «ліквідації, реорганізації або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (в тому числі і посади, яку заямала ОСОБА_1 )» поза розумним сумнівом та належним чином, що також свідчить про безпідставність звільнення позивачки на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII.
З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає правомірним поновлення позивачки на посаді саме в Херсонській обласній прокуратурі, яка за визначенням не може вважатись новою установою, оскільки відбулось фактичне перейменування одного і того ж органу прокуратури, з якого і була звільнена ОСОБА_1 ..
При цьому, доводи відповідачів про те, що позивачка не може бути поновлена у новому органі прокуратури -  Херсонській обласній прокуратурі, тобто фактично переведена в цей новий орган, без успішного проходження атестації, колегія суддів вважає безпідставними та не приймає до уваги, оскільки, як було зазначено вище,  Херсонська обласна прокуратура не є новим органом прокуратури, а фактично є тією ж самою юридичною особою, з якої позивачку було звільнено, з тими ж самими функціями та місцем розташування, а тому поновлення ОСОБА_1 на посаді в Херсонській обласній прокуратурі не може вважатися переведенням, як таким.  
Крім того, ч.2 ст.235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
У відповідності до абз.3 п.2 Порядку №100 збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.
З аналізу довідки Прокуратури Херсонської області вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 за два останні місяці роботи (39 робочих дня), що передували звільненню, становила 60443,83 грн. (березень 2020 року – 27897,15 грн., квітень 2020 року – 32546,68 грн.). 
З наведеного вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1549,84 грн. (60443,83 грн. : 39). 
При цьому, період вимушеного прогулу з 06 травня 2020 року по 13 листопада 2020 року включно складає 133 робочих дня. 
Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про належність до стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 206128,72 грн. (1549,84 грн. х 133).
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо помилковості розрахунку судом першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок не врахування судом коефіцієнту підвищення заробітку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки положеннями ч.5 ст.308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Так, з матеріалів справи, зокрема, позову та відповідей на відзиви, вбачається, що обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 посилалась на п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з якого вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
При цьому, абзацом першим пункту 8 вищевказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
З наведеного можна дійти висновку, що позивачкою в суді першої інстанції не було заявлено ні вимогу, ні обґрунтування щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням суми, на яку могла бути підвищена заробітна плата працівників обласної прокуратури.
Стосовно позовних вимог про стягнення з прокуратури Херсонської області на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні вказаних вимог в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не було надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердила наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача.
Так, положеннями ч.1 ст.308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З аналізу змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що позивачка фактично не оскаржує відмову в задоволенні позову в частині стягнення з Прокуратури Херсонської області моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., нею не було наведено жодних обгрунтувань безпідставності рішення суду першої інстанції в цій частині, що свідчить про відсутність правових підстав для скасування ріщенння суду в частині відмови в стягненні моральної шкоди та задоволення апеляційної скарги.
З вищенаведених же підстав колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Херсонської обласної прокуратури вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Так, відмовляючи у вказаній частині позову, суд першої інстанції вважав, що під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, тобто пріоритетними є норми спеціальних законів, які, станом на час виникнення спірних правовідносин, не передбачають виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками та вважає за необхідне додати, що про сплату вихідної допомоги у відповідному розмірі може йти мова саме при остаточному звільненні, тобто однозначному розірванні трудових відносин з роботодавцем, в той час як за результатами розгляду даної справи позивачка поновлюється на роботі за рішенням суду, що виключає виплату спірної вихідної допомоги.
При цьому, з апеляційної скарги ОСОБА_1 не вбачається оскарження позивачкою вказаних висновків, нею не заявлено жодних обґрунтувань щодо помилковості застосування судом першої інстанції норм матеріального права в цій частині. 
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню лише позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Херсонської області від 30 квітня 2020 року №183 к про звільнення ОСОБА_1 ; зобов`язання відповідача - прокуратуру Херсонської області поновити ОСОБА_1 на посаді; стягнення з прокуратури Херсонської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у вищезазначеному розмірі.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Окремо колегія суддів зазначає про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження (т.3 а.с.1-6) в зв`язку з тим, що апеляційна скарга від імені Офісу Генерального прокурора підписана В.Бойко, яка не має (нібито) на це повноважень, з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Генерального прокурора від 11 вересня 2020 року №2427ц В.Бойко призначено на посаду головного спеціаліста відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора.
Наказом Генерального прокурора від 27 липня 2020 року №336 затверджено Положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора (далі Положення).
Департамент представництва інтересів держави в суді (далі – Департамент) є самостійним структурним підрозділом Офісу Генерального прокурора, підпорядкованим заступнику Генерального прокурора згідно з розподілом обов`язків між керівництвом Офісу Генерального прокурора (п.1.1 Положення).
Відповідно до п.2.1 Положення до структури Департаменту входить, зокрема, першеуправління у складі:           відділу представництва інтересів держави з питань земельних відносин; відділу представництва інтересів органів прокуратури;
До штату Департаменту входять прокурори, головні, провідні спеціалістита спеціалісти (п.2.4 Положення).
Відповідно до п.2.6 Положення посадові обов`язки державних службовців закріплюються у посадових інструкціях, які підписуються їх безпосередніми керівниками, погоджуються начальником Департаменту та затверджуються Генеральним прокурором.
Пунктом 3 Положення передбачено, що до основних завдань Департаменту належить організація та здійснення представництва в суді органів прокуратури, участі в розгляді судами справ, стороною або третьою особою в яких виступає прокуратура, її посадові та службові особи (самопредставництво).
Відповідно до п.4.1 Положення перше, друге та третє управління забезпечують (у межах компетенції), зокрема:
–          підготовку позовів (заяв), що подаються Офісом Генерального прокурора в порядку цивільного, адміністративного та господарського судочинства; 
–          участь у розгляді судами всіх інстанцій цивільних, адміністративних та господарських справ за позовами Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) і тих, у які Офісом Генерального прокурора(Генеральною прокуратурою України) ініційовано вступ;
–          ініціювання перегляду судових рішень у справах за позовами (заявами), що подаються Офісом Генерального прокурора (Генеральною прокуратурою України) в порядку цивільного, адміністративного та господарського судочинства, а також тих, у яких Офісом Генерального прокурора (Генеральною прокуратурою України) ініційовано вступ та забезпечено участь;
–          вивчення стану позовної роботи, апеляційної та касаційної практики обласних прокуратур, практики застосовування наданих законом повноважень щодо участі в розгляді справ за їх ініціативою, стану роботи з виконання судових рішень, ухвалених за результатами представницької діяльності; 
–          вивчення матеріалів, зокрема обласних прокуратур, щодо необхідності здійснення представництва в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України, підготовку проєктів відповідних документів;
–          організаційне забезпечення діяльності обласних прокуратур щодо участі в розгляді судами цивільних, адміністративних та господарських справ за позовами прокурорів, перегляду судових рішень; вивчення практики Верховного Суду, вжиття заходів до усунення недоліків при підготовці обласнимипрокуратурамипроцесуальних документів;
При цьому, Відділ представництва інтересів органів прокуратури забезпечує (4.1.2): 
–          участь у розгляді справ у цивільному, адміністративному та господарському судочинстві в порядку само представництва Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), посадових і службових осіб, які діють від його (її) імені, Генерального прокурора, які є стороною або третьою особою, у справах за позовами Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) як юридичної особи в судах усіх інстанцій, розташованих у місті Києві, та у розгляді Верховним Судом справ, у яких сторонами або третіми особами є органи прокуратури, їхні посадові і службові особи, що діють від імені органу прокуратури, зокремаучасть у судових засіданнях, організацію, підготовку та подання у таких справах відзивів на позовні заяви, відповідей на відзиви, пояснень, заяв, клопотань, заперечень, апеляційних, касаційних скарг, інших процесуальних документів, реалізацію інших прав і обов`язків, передбачених законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство;
–          участь у таких справах, що розглядаються судами першої та апеляційної інстанцій в інших регіонах, за дорученням керівництва Офісу Генерального прокурора;
Крім того, пунктом 5.11 Положення передбачено, що головні спеціалісти, окрім зазначених (в п.5.10), виконують також інші повноваження, зокрема, головні спеціалісти відділу представництва інтересів органів прокуратури:
–          забезпечують участь у розгляді справ у цивільному, адміністративному та господарському судочинстві в порядку само представництва Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), посадових і службових осіб, які діють від його (її) імені, Генерального прокурора, які є стороною або третьою особою, у 
справах за позовами Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) як юридичної особи в судах усіх інстанцій, розташованих у місті Києві, а також за дорученням керівництва Офісу Генерального прокурора – участь у таких справах, що розглядаються в інших регіонах, зокрема участь у судових засіданнях, організацію, підготовку та подання у таких справах відзивів на позовні заяви, відповідей на 
відзиви, пояснень, заяв, клопотань, заперечень, апеляційних, касаційних скарг, інших процесуальних документів, реалізацію інших прав і обов`язків, передбачених законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство.
З аналізу наведеного вбачається наявність у В.Бойко права на участь у розгляді даної адміністративної справи в порядку самопредставництва як представника Офісу Генерального прокурора, та, відповідно, права на подання апеляційної скарги від імені вказаного суб`єкта владних повноважень.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора та Херсонської обласної прокуратури - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.