П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12318/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

представника апелянта - адвоката Шепітка Г.І.
представника відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Білоконь Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року у справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 204 від 26 жовтня 2020 року, зобов`язання  вирішити питання щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання  про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ № 204 від 26.10.2020 р., яким громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 10.04.2020 р.;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області вирішити питання щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, за заявою-анкетою громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 10.04.2020 р.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішення відповідача про відмову в оформленні документів є таким, що прийняте безпідставно, оскільки фактично не відбулося попереднього розгляду заяви-анкети ОСОБА_1 (не видано довідку, не здійснено співбесіду тощо), а також, що відповідачем грубо порушено встановлений законом строк попереднього розгляду заяви-анкети ОСОБА_1 .
Відповідач на порушення вимог Закону, протягом 15 робочих днів з дня реєстрації заяви-анкети не видав ОСОБА_1 довідку про звернення за захистом, не провів співбесіду, не запитав будь-яких додаткових відомостей, не встановив місця тимчасового перебування, не роз`яснив прав та обов`язків, а також не здійснив інших дій, які повинен був здійснити.
Позивач зазначав, що його заява-анкета про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, є обґрунтованою та відповідає вимогам п.п.1, 13, ч.1. статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Звернення позивача зумовлене тим, що він є громадянином РФ, влада якої його переслідує за політичні переконання, думки та громадянську позицію щодо неправомірних дій держави відносно порушення територіальної цілісності як України так і Грузії. Позивач має обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я, на території РФ, а також йому там загрожує небезпека, а саме: нелюдське, жорстоке поводження, тортури, знущання, переслідування.
Позивач зазначав, що рішення про відмову в оформленні документів є передчасним та за своєю природою не тотожне та не співпадає з рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а тому відповідач не мав повноважень констатувати відсутність у позивача умов для задоволення його заяви-анкети. Також, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року у справі №420/3854/20, яке набрало законної сили 23.09.2020 року, відповідач повинен був зареєструвати заяву-анкету позивача саме 24.09.2020 р.
Також, позивач вважав, що відповідач порушив принцип об`єктивності, безсторонності та неупередженості при розгляді його заяви-анкети чим було порушено ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вирішити питання про прийняття рішення.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідач допустив порушення порядку та строків розгляду заяви-анкети від 10.04.2020 року.
Зазначає апелянт і про те, що ознайомлення з правами та обов`язками,  проведення співбесіди, доведення до відома оскаржуваного наказу відбулось без залучення перекладача з мови яку розуміє апелянт.
Апелянт вважає, що  рішення про відмову  в оформлені документів є незаконним та необґрунтованим, оскільки відповідач не здійснив належного попереднього розгляду заяви-анкети апелянта, а сам розгляд був  очевидно упередженим та неповним, на що суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги та не відобразив у судовому рішення  вмотивовану відмову  у прийнятті усіх доводів позивача, що свідчить про явну відсутність неупередженості.
          Висновок суду першої інстанції про те, що заява позивача є очевидно необґрунтованою апелянт вважає таким, що не відповідає фактичним  обставинам.
Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відзиві на апеляційну скаргу посилалося на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що в серпні 2019 року позивач нелегально вибув з території РФ до країн ЄС (Польщі) транзитом через Латвію та Литву. На території Польщі перебував у період з серпня 2019 року по березень 2020 року. Під час перебування на території Польщі позивач не звертався за наданням міжнародного захисту.
12.03.2020 р. позивач таємно (поза пунктом пропуску) в`їхав на територію України.
31.03.2020 р. позивач був затриманий співробітниками УСР на території Одеської області через перебування у міжнародному розшуку каналами Інтерполу для притягнення до кримінальної відповідальності на території РФ за скоєння злочину, передбаченого статтею 210.1 КК РФ (зайняття вищого положення у злочинній ієрархії). Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2020 р. щодо позивача застосовано тимчасовий арешт, позивач утримується в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 р. у справі №420/3854/20, яке набрало законної сили 23.09.2020 року, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зобов`язане розглянути заяву ОСОБА_1 
05.10.2020 р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №420/3854/20 та відповідно до зареєстрованої заяви позивача від 05.10.2020 р. відповідач розглянув клопотання позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
23.10.2020 р. в Одеському СІЗО співробітники ГУ ДМС України в Одеській області провели опитування позивача за участю адвоката Шепітка Г.І. У ході опитування встановлено, що позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту після затримання правоохоронними органами України, а саме 31.03.2020 р.
26.10.2020 р. відповідач прийняв наказ №204 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на матеріали співбесіди від 23.10.2020 р., на час виїзду з території РФ позивачу було відомо про порушення проти нього кримінальної справи. Перебуваючи за територією РФ станом на 06.10.2019 р. він використовував адвоката для представлення власних інтересів у судовому засіданні Челябінського районного суду м. Челябінська з приводу обрання запобіжного заходу.
У ході здійснення екстрадиційної перевірки УСБУ України в Одеській області надало інформацію (лист від 28.05.2020 р. № 65/5/3-3597), відповідно до якої апелянт не переслідувався на території РФ за релігійними або політичними поглядами та не мав відношення до участі у проведенні антитерористичної операції на Сході України.
Відповідно до листа від офісу Генерального прокурора від 04.05.2020 р. № 19/2-34021-20, встановлено, що позивач розшукується на території РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого статтею 210.1 КК РФ (зайняття вищого положення у злочинній ієрархії), а отже запит про видачу позивача РФ не має на меті переслідування особи за ознаками раси, національності, віросповідання або політичних мотивів, а також, на території РФ особі не загрожуватимуть тортури та інші види нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. Відповідно до повідомлення С-25/1-2017 позивач знаходиться у розшуку каналами Інтерполу.
З матеріалів особової справи встановлено, що апелянт перебував на території Латвії, Литви, Польщі до моменту потрапляння в Україну. За міжнародним захистом у зазначених країнах не звертався.
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не повідомив суду обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до РФ, пов`язані з переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту. Також, позивач не надав належного обґрунтування побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до РФ.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Приписами статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Приписами статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, його прізвище, ім`я, по батькові та інші дані про нього попередньо, до встановлення особи, записуються за його вказівкою, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно з частиною четвертою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до частин шостої та сьомої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Статтею 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Відповідно до пункту 4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 р. № 649 (далі - Правила №649) під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВКБ ООН), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Суд першої інстанції встановив, матеріалами справи підтверджено та доводами апеляційної скарги не спростовано, що позивач не повідомив суду обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до РФ, пов`язані саме з переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту. Також, позивач не надав належного обґрунтування побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до РФ.
Твердження про можливі переслідування за ознакою етнічної належності до грузинів через російсько-грузинський конфлікт 2008 року не дають підстави віднести його до конкретної соціальної групи, оскільки під час вказаного збройного конфлікту, який тривав 5 діб, заявник відбував покарання в місцях позбавлення волі, а тому відношення до вказаного конфлікту не мав.
Не мають документального чи усного підтвердження твердження апелянта про наявність в нього певних політичних (особистих) поглядів, відповідно до яких він засуджує російську окупацію АР Крим, території Донецької та Луганської областей України. Позивач не був членом жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території РФ, політичною діяльністю не займався.
Відповідно до матеріалів особової справи позивача та його пояснень, у позивача відсутні підстави, які б вказували на можливе застосування до нього смертної кари, здійснення щодо нього нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства під час міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини у разі повернення до РФ.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, про відсутність підстав вважати, що застосування можливого позбавлення волі до позивача у випадку обвинувального вироку щодо нього можна розглядати як серйозну шкоду, оскільки можливе покарання за скоєні злочини не передбачає смертної кари відповідно до законодавства Російської Федерації, в країні відсутні збройні конфлікти. Також, апелянт не буде позбавлений права на справедливий судовий розгляд.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені позивачем причини звернення за міжнародним захистом вказують на наміри позивача уникнути кримінальної відповідальності в РФ шляхом виїзду на територію України.
Також, апеляційний суд, враховуючи надані в судовому засіданні пояснення представника відповідача та наявні докази в матеріалах справи не приймає до уваги доводи апелянта щодо незалучення кваліфікованого перекладача у ході відібрання пояснень у ОСОБА_1 , оскільки як вбачається з заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 квітня 2020 року (т. 1 а.с. 148-156), вона заповнена державною мовою та у графі «підпис особи, яка подала заяву» зазначено прізвище та ініціали позивача, а також його особистий підпис. Заява-анкета була подана адвокатом апелянта (т. 1 а.с. 147), який не повідомив відповідача щодо необхідності залучення перекладача. Також доводи апелянта стосовно того, що він не розуміє  російську мову спростовані змістом протоколу співбесіди від 23.10.2020 року (а.с. 158-170), відповідно до якого апелянт зазначив, що не потребує перекладача, оскільки  присутній його адвокат, протокол особисто підписаний апелянтом та його адвокатом, який був присутнім під час співбесіди та який не заявляв про необхідність залучення перекладача.
Вищезазначене свідчить про обізнаність позивача щодо здійснення ним особисто певних дій процесуального характеру, спрямованих на отримання міжнародного захисту та як наслідок це свідчить, що позивач розуміє українську та російську мови та не потребує послуг перекладача.
Також, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта щодо порушення відповідачем строку розгляду попередньої заяви з огляду на таке.
Відповідно до матеріалів особової справи апелянта, відповідач здійснив процедуру попереднього розгляду заяви щодо прийняття заяви, здійснення анкетування, складення протоколів співбесіди, розгляд наданих документів.
Заява апелянта була зареєстрована 05.10.2020 р., та встановлений законом 15-ти денний термін спливає 26.10.2020 р..
23.10.2020 відповідач провів протокол ознайомлення з прийняти рішенням по заяві, протокол співбесіди. Спірне рішення відповідач прийняв 26.10.2020 - тобто в строки встановлені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» та Наказом МВС України №649.
Також апелянт, відхиляє доводи апелянта щодо порушення принципів об`єктивності, безсторонності та неупередженості при розгляді його заяви анкети, з огляду на таке.
Відповідно до матеріалів особовою справи апелянта, апелянт потрапив на територію України поза межами пунктів пропуску 12.03.2020 року; 14.03.2020 року уклав договір оренди житла.
Відповідно до змісту ухвали слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 08.05.2020 року у справі №521/7130/20 (т. 1 а.с. 124-126), 31.03.2020 року був затриманий та ухвалою слідчого  судді Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2020 року, залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.04.2020 року  до апелянта був застосований тимчасовий арешт до 09.05.2020 року включно. 
Вперше заява-анкета  про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, була подана апелянтом через свого адвоката 10.04.2020 року (а.с.  а.с. 147), тобто  після затримання та застосовування до апелянта тимчасового арешту.
Апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осів, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Проте, а ні під час розгляду справи судом першої інстанції. а ні при апеляційному оскарженні, апелянт не навів  підстав, за яких він був об`єктивно  позбавлений можливості  без зволікань  звернутись до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Так, само, апеляційний суд звертає увагу на те, що  апеляційна скарга не містить відомостей щодо неможливості звернення апелянта за міжнародним захистом до компетентних органів третіх держав, у яких апелянт перебував до того, як незаконно потрапив на територію України.  зазначає апелянт і про те, що під час співбесіди 23.10.2020 року, апелянт  зазначив, що «По прибытию в Украину планировал попросить убежища либо возможность переезда в третью страну» (т. 1 а.с. 167).
Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваного наказу, оскільки  висновок на підставі якого був прийнятий оскаржуваний наказ, містить належне обґрунтування того, що заява апелянта є очевидно необґрунтованою, оскільки у апелянта  відсутні умови, визначені  пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осів, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому апеляційний суд зазначає, що як аналіз копії особової справи апелянта, так і матеріалів справи в цілому, вказує на намір апелянта уникнути кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, зокрема шляхом виїзду на територію України. Апеляційний суд зазначає, що, як пояснив сам апелянт під час співбесіди  від 05.10.2020 року,  він перебував на території країн ЄС (Латвія, Літва, Польща тощо) до  моменту потрапляння  в Україну, та на території Польщі перебував  близько семи місяців, проте в жодній країні  за міжнародним захистом не звертався.
          Зазначає апеляційний суд і про те, що матеріали справи не містять   відомостей за якими можливо було б підтвердити умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання апелянту додаткового захисту в Україні, через відсутність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання  застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання  або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України ст.ст. 2-12, 71-77, 257, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року у справі №420/12318/20 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 07.06.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.