ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4496/20  Номер провадження 22-ц/814/1060/21	Головуючий у 1-й інстанції Алтухова О. С.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Прядкіної О.В., Хіль Л.М.
секретар Ряднина І.В. 

імена (найменування) сторін:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
відповідач:  ОСОБА_5 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_5 
на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, ухвалене 18 лютого 2021 року у складі судді Алтухової О.С.
по справі за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 року ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із вказаним позовом та просили визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог вказували, що вони є співвласниками кварти АДРЕСА_1 , де разом із ними була зареєстрована ОСОБА_5 , як член сім`ї співвласника житла (дружина ОСОБА_4 ).
Зазначали, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23 листопада 2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано. При цьому, зазначали, що відповідач ще з листопада 2019 року перестала проживати за адресою АДРЕСА_2 та вибула на проживання в інше житло.
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.
Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_5 , просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 02 березня 2006 року виданого органом приватизації виконавчого комітету Лубенської міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 13).
Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 березня 2006 року співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 – 1/4 частина, ОСОБА_3 -1/4 частина, ОСОБА_6 – 1/4 частина, ОСОБА_2 – 1/4 частина. (а.с. 15). 
Згідно довідки ЛКЖЕУ № 8318 від 30 листопада 2020 року за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 ; не проживають: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 14).
Відповідно до акту вуличного комітету від 23 листопада 2020 року з листопада 2019 за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані, але не проживають ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 12).
Факт не проживання у вказаному житловому приміщенні з листопада 2019 рокуне заперечується і самим відповідачем.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житлом, оскільки такий висновок узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.
Згідно з нормою ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Доказами по справі підтверджено, що ОСОБА_5 не проживає за адресою  АДРЕСА_2 з листопада 2019 року, тобто понад один рік.
Апелянт фактично не заперечує факту не проживання у вищевказаній квартирі, проте посилається на те, що таке не проживання пов`язане із поважними причинами, а визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням порушить житлові права її дітей.
Такі доводи не підтверджуються доказами по справі. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач з листопада 2019 року зверталась до суду з метою захисту своїх прав, або до правоохоронних органів, або іншим чином намагалися реалізувати право на проживання у квартирі.
ОСОБА_5 ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надала доказів, які б свідчили про те, що позивачі створюють будь-які перешкоди у її проживанні в квартирі. Так само у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_5 припинила проживання за адресою  АДРЕСА_2 з поважних причин (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо).
Окрім того, в суді першої інстанції ОСОБА_5 подавала відзив на позовну заяву, де зазначених заперечень не висловлювала та посилалась виключно на потребу у реєстрації місця проживання. Доводів про наявність перешкод для проживання у спірному житлі не надавала.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Місцевий суд, визнаючи ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірною квартирою, узяв до уваги, що відповідач значний проміжок часу не проживала у спірній квартири та добровільно переїхала проживати в інше житлове приміщення. 
Отже ці фактичні обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 , яка ніколи не була власником спірної квартири, не мала достатніх та триваючих зв`язків з нею і більш ніж один рік до звернення позивачів до суду із позовом проживала в іншому житлі.
Разом із тим апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачів захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Колегія суддів, оцінивши припинення права користування відповідача квартирою за адресою  АДРЕСА_2 на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшла висновку, що припинення права користування відповідає такій пропорційності, оскільки існує розумне співвідношення права власників спірного житла на фактичне користування житлом та правом користування особи, що не є власниками житла та понад один рік не проживає у ньому та не бере участь в його утриманні.
Отже, визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаною квартирою, не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, є законним та пропорційним заходом, застосованим з метою захисту права позивача на володіння та користування житлом, яке вона займає на законних підставах.
Посилання апелянта на те, що оскаржуваним рішенням порушено права її малолітніх дітей, не заслуговують на увагу, оскільки позивачами не заявлялись вимоги про визнання дітей відповідача  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житлом. Відповідно зазначене питання місцевим судом не вирішувалось.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 залишити без задоволення. 
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2021 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                                О.Ю. Кузнєцова 
Судді                                                                        ОВ. Прядкіна
                                                                       Л.М. Хіль