ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" квітня 2021 р.           Справа№ 925/965/16
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Станіка С.Р. 
 
секретар судового засідання    Макуха О.А. 
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Приватного акціонерне товариство  «Азот»
на ухвалу    Господарського суду Черкаської області
від                          18.12.2020 (повний текст ухвали складено 28.12.2020)
у справі          № 925/965/16 (головуючий суддя Грачов В.М.,
                                    судді Дорошенко М.В., Скиба Г.М.)
за скаргою Приватного акціонерного товариства  «Азот»
                  на рішення органу ДВС 
у справі           № 925/965/16
за позовом  Публічного акціонерного товариства  «Черкасиобленерго»  
до                               1) Приватного акціонерного товариства  «Азот»  
                                      2) Приватного акціонерного товариства  «Холдингова             
                                      компанія  «Енергомережа»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонду державного майна України
                   Державного підприємства     «Енергоринок»
                   Національного антикорупційного бюро України 
про                          стягнення 1 276  177 255,52 грн.

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство     «Азот» звернулось до Господарського суд Черкаської області зі скаргою в порядку   ст. 339 ГПК України,     ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»   (вх. № 2338/20 від 13.02.2020), в якій просило: визнати неправомірною та скасувати постанову заступника директора Департаменту - начальника Відділу примусового виконання рішень  Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю. про перевірку виконавчого провадження ВП № 56922080 від 23.01.2020, якою скасовано постанову про закінчення ВП № 56922080 і зобов`язано старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. відновити ВП № 56922080; зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу ВПВР ДДВС МЮ України скасувати постанову про відновлення ВП № 56922080 від 23.01.2020.
Ухвалою Господарського суд Черкаської області від 18.12.2020 у задоволенні скарги Приватного акціонерне товариство  «Азот», заявленої в порядку  ст. 339 ГПК України  (вх. № 2338/20 від 13.02.2020), відмовлено повністю.
Не погоджуючись із згаданою ухвалою, Приватне акціонерне товариство   «Азот» оскаржило її в апеляційному порядку, просило  скасувати та постановити нове судове рішення, яким скаргу Приватного акціонерного товариства         «Азот» задовольнити, визнати неправомірною та скасувати постанову заступника директора Департаменту - начальника Відділу примусового виконання рішень         Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю. про перевірку виконавчого провадження ВП № 56922080 від 23.01.2020 та зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу ВПВР ДДВС МЮ України скасувати постанову про відновлення ВП № 56922080 від 23.01.2020. Судові витрати покласти на Відділ примусового виконання рішень   Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржувана ухвала постановлена за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.  Доводи апелянта зводяться до того, що начальник ВПВР Департаменту ДВС, скасовуючи постанову  про закінчення виконавчого провадження № 56922080 від 17.05.2019 та зобов`язуючи державного виконавця відновити вказане виконавче провадження, діяв супереч приписам абз. 2 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», якою чітко передбачено, що начальник  відділу, якому підпорядкований державний виконавець, може своєю  постановою скасувати постанову такого державного виконавця лише у тому разі, якщо  така постанова суперечить вимогам закону. На переконання апелянта, в даному випадку підстав для скасування  постанови про закінчення виконавчого провадження в силу приписів цієї статі  не було. Крім цього, апелянт звертав увагу на  висновки Верховного Суду, відповідно до яких  скасування  судом вищої інстанції  ухвали про затвердження мирової угоди  між сторонами виконавчого провадження не може бути  підставою для скасування  постанови державного виконавця  про закінчення виконавчого провадження. За твердженнями апелянта,  крім невідповідності  вимогам абз. 2 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження, спірна постанова про перевірку  не відповідає вимогам  п. 7 розділу ХІІ  Інструкції № 512/5, оскільки не містить  обов`язкових реквізитів, як того вимагає спеціальний нормативний акт, відсутні підстави перевірки виконавчого провадження та строки проведення такої перевірки,  не містить жодних висновків щодо дій державного виконавця у виконавчому провадженні тощо.
Заперечуючи проти апеляційної скарги,   Відділ  примусового виконання рішень Департаменту ДВС подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін. Зокрема, зазначив, що  підстава прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження відпала (ухвала про затвердження мирової угоди скасована), а отже виконавче провадження  підлягає подальшому примусовому виконанню.  Встановивши відсутність  підстав для закінчення виконавчого провадження, начальник  відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС  в межах наданих йому повноважень виніс постанову про скасування  постанови про закінчення виконавчого провадження.З приводу посилань апелянта  на правову позицію Верховного Суду в постанові від 15.08.2019 у справі № 35/164-09, ДВС вказував на правомірність висновків суду в оскаржуваній ухвалу про те, що на відміну від справи № 35/164-09, у даній справі, постанова про закінчення виконавчого провадження скасована начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС, а не судом,  на предмет її законності не перевірялась, скасована у встановленому законом порядку в межах повноважень, визначених Законом та Інструкцією. Крім цього, скасована постанова  про закінчення виконавчого провадження у встановленому законом порядку не оскаржувалась. При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що постанова про відновлення виконавчого провадження є похідною від оскарженої постанови, якою скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та зобов`язано відновити зазначене виконавче провадження. Суд першої інстанції правомірно встановив, що ця постанова прийнята державним виконавцем відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону.
В наданому апеляційному суду  відзиві на апеляційну скаргу, позивач стверджував, що  оскільки підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні (судове рішення про затвердження мирової угоди скасоване), заступником директора Департаменту - начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про перевірку виконавчого провадження ВП № 56922080 від 23.12.2019 та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 17.05.2019, що є єдиним ефективним способом захисту порушених прав ПАТ «Черкасиобленерго» у виконавчому провадженні. При цьому, позивач вказував, що виходячи із положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», винесення державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанови про відновлення виконавчого провадження від 23.12.2019 жодним чином не суперечить чинному законодавству та не порушує прав відповідача у виконавчому провадженню. 
За змістом наданого апеляційному суду відзиву на апеляційну скаргу, Фонд державного майна України  зазначив, що встановивши відсутність  підстав для закінчення виконавчого провадження, начальник  відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС  в межах наданих йому повноважень виніс постанову про скасування  постанови про закінчення виконавчого провадження. При цьому, стверджував, що  твердження апелянта про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження відбулось без належних правових підстав, передбачених нормами законодавства, є  надуманими. Відсутніми також є підстави для взяття до уваги  посилань апелянта на  правовий висновок Верховного Суду в постанові від 15.08.2019 у справі № 35/164/09.
В судове засідання апеляційної інстанції 06.04.2021 з`явились представники  позивача, апелянта (відповідача-1),  ДВС та Фонду  державного майна, представники  відповідача-2, ДП «Енергоринок» та Національного антикорупційного бюро України  не з`явились незважаючи на їх належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення їм відповідної ухвали суду про відкладення розгляду справи, яку за наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення отримано уповноваженими представниками ДП «Енергоринок» та Національного антикорупційного бюро України 29.03.2021. Направлена відповідачу-2 ухвала повернулась на адресу Північного апеляційного господарського суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
За приписами ч.ч. 3, 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Порядок вручення судових рішень встановлено ст. 242 ГПК України, за змістом ч. 5 якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.
Положеннями ч. 11 вказаної статті ГПК України передбачено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
В Перехідних положеннях ГПК України, а саме в п. 17 та пп. 17.1 визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.
Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України  днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (п. 3);  день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 4); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 5).
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначаються Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, які регулюють відносини між ними.
Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (п. п.11,  17 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Рекомендовані поштові відправлення, в тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Відповідно до п.п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку  місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.
З оглдяду на наведене, апеляційним судом враховано позицію Верховного Суду (у постановах від 13.01.2020 у справі №  910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19), відповідно до якої касаційний господарський суд, здійснивши аналіз положень ст.ст. 120, 242 ГПК України, п.п.11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст. ст. 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку,  факт неотримання відповідачем-2 поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду.
З огляду на наведене, враховуючи, що апеляційним судом здійснено необхідні заходи щодо повідомлення відповідача-2 про дату, час та місце цього засідання шляхом направлення йому відповідної ухвали суду про  за належною адресою, а також враховуючи, що матеріали даної справи не містять доказів наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, апеляційний суд дійшов висновку,  що відповідач-2 вважається належним чином повідомленим про наявність судового розгляду даної справи апеляційним  господарським судом.
За приписами  ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Положеннями п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої   Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 06.04.2021 представники відповідача-2, ДП «Енергоринок» та Національного антикорупційного бюро України, явка яких в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явились не зважаючи на їх належне повідомлення про  дату, час і місце розгляду справи,  за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи суду, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності  цих учасників за наявними у справі матеріалами.
Представник  відповідача-1 (апелянта) в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою  апеляційну скаргу, просив її задовольнити  за наведених в ній підстав, оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким скаргу Приватного акціонерного товариства         «Азот» задовольнити, визнати неправомірною та скасувати постанову заступника директора Департаменту - начальника Відділу примусового виконання рішень  Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю. про перевірку виконавчого провадження ВП № 56922080 від 23.01.2020 та зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу ВПВР ДДВС МЮ України скасувати постанову про відновлення ВП № 56922080 від 23.01.2020.
Представники позивача, ДВС та Фонду державного майна в даному судовому засіданні надали пояснення, в яких заперечили доводи апеляційної скарги, просили не брати їх до уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін.
Заслухавши пояснення представників позивача, апелянта (відповідача-1),  ДВС та Фонду  державного майна, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, рішенням Господарського суду Черкаської області від 07.12.2016 у справі № 925/965/16 припинено провадження у справі в частині вимог про стягнення 74 000  000,00 грн. Позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ПАТ «Черкасиобленерго» 510 969  029, 25 грн. боргу, 1750  889, 53 грн. пені, 6 038  201, 53 грн. 3% річних, 37 402  330, 05 грн. інфляційних втрат, 87  254, 46 грн. судових витрат, в решті позовних вимог ПАТ «Черкасиобленерго» до ПАТ «Азот» відмовлено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Енергомережа» на користь ПАТ Черкасиобленерго 267 677  775, 21 грн. боргу, 37  053, 99 грн. судових витрат.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2018 у справі № 925/965/16, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09.10.2018, рішення Господарського суду Черкаської області від 07.12.2016 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов ПАТ «Черкасиобленерго» до ПАТ «Азот» задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ПАТ «Черкасиобленерго» 1 091 346  413, 08 грн. боргу, 126 659  691,64 грн. інфляційних втрат, 18 113  773, 23 грн. 3% річних, 24 854  321, 29 грн. пені, 204  237, 59 грн. судових витрат. В частині позовних вимог ПАТ «Черкасиобленерго» до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Енергомережа» відмовлено. 
30.07.2018 Господарським судом Черкаської області на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2018 у справі № 925/965/16 видано наказ.
За заявою стягувача - ПАТ «Черкасиобленерго» від 01.08.2018 старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Башіловим В.О. 03.08.2018 винесено постанову, якою відкрито виконавче провадження № 56922080 з примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 30.07.2018 у справі № 925/965/16, сторонами у цьому виконавчому провадженні є стягувач - ПАТ «Черкасиобленерго» та  боржник - ПАТ «Азот».
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12.04.2019 року у справі № 925/965/16 задоволено заяву старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Башілова В.О. про затвердження мирової угоди, укладеної сторонами виконавчого провадження № 56922080 з примусового виконання наказу господарського суду Черкаської області № 925/965/16 від 30.07.2018, затверджено мирову угоду, укладену ними на викладених у ній умовах.
17.05.2019 державним виконавцем на підставі ухвали Господарського суду Черкаської області від 12.04.2019 у справі № 925/965/16  відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 56922080.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2019 ухвалу Господарського суду Черкаської області від 12.04.2019 скасовано, у задоволенні заяви старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В.О. про затвердження мирової угоди у процесі виконання рішення відмовлено.
23.01.2020 заступником директора Департаменту - начальником Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовським Р.Ю., за заявою стягувача від 17.01.2020, проведено перевірку виконавчого провадження № 56922080, за результатами якої винесено постанову про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 17.05.2019 № 56922080 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.05.2019 № 59160234, зобов`язано старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. відновити виконавче провадження № 56922080.
23.01.2020 на виконання постанови заступника директора Департаменту - начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю., старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. винесено постанову, якою відновлено виконавче провадження № 56922080 з виконання наказу № 925/965/16 від 30.07.2018.
23.01.2020 постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. виконавче провадження № 56922080 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 59959397, яке також перебуває в провадженні ВПВР ДДВС МЮУ.
У відповідності до постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. від 23.01.2020 про відновлення виконавчого провадження № 56922080 з виконання наказу № 925/965/16 від 30.07.2018, супровідним листом від 06.02.2020 № 1003/09-03 стягувач направив до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України оригінальний примірник цього наказу суду для його примусового виконання.
Приватне акціонерного товариства «Азот», назву якого з Публічного акціонерного товариства «Азот» змінено у зв`язку зі зміною організаційно-правової форми товариства, звернулось до Господарський суд Черкаської області зі скаргою в порядку ст. 339 ГПК України, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (вх. № 2338/20 від 13.02.2020), в якій просило визнати неправомірною та скасувати постанову заступника директора Департаменту - начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю. про перевірку виконавчого провадження ВП № 56922080 від 23.01.2020 року, якою скасовано постанову про закінчення ВП № 56922080 і зобов`язано старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. відновити ВП № 56922080; зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу ВПВР ДДВС МЮ України скасувати постанову про відновлення ВП № 56922080 від 23.01.2020. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовський Р.Ю. всупереч нормам абз. 2 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», п. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, провів перевірку виконавчого провадження ВП № 56922080, за результатами якої прийняв оскаржену постанову від 23.01.2020 про скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. про закінчення ВП № 56922080, зобов`язав його відновити ВП № 56922080 без наявних на те законних підстав, чим допустив порушення прав і інтересів боржника.
Положеннями ст.ст. 339 ГПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Відповідно до ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
За змістом ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до  ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 2 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
Виконавець згідно ч. 1, ч. 2 п. 1 ст. 18 цього Закону зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконавець відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, визначеного  ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами в процесі виконання рішення (п. 2 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»).
У разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення (ст. 41 згаданого Закону). У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.
Відповідно до  ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
За приписами п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.
Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.
Законом визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
За змістом п. 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі - Інструкція), під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених указаним Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно абз. 2, п. 1 розділу ХІІ Інструкції перевірити законність виконавчого провадження має право, зокрема, начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.
Відповідно до абз. 1 п. 2 розділу ХІІ Інструкції посадові особи, зазначені у пункті 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням керівника вищого органу державної виконавчої служби та з власної ініціативи.
Як вище згадувалось, за результатами укладення сторонами виконавчого провадження № 56922080 з примусово виконання наказу господарського суду Черкаської області № 925/965/16 від 30.07.2018 мирової угоди та затвердження її ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12.04.2019 у справі № 925/965/16, 17.05.2019 державним виконавцем згідно п. 2 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 56922080, наказ господарського суду Черкаської області № 925/965/16 від 30.07.2018 року повернено стягувачу.
В подальшому постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2019 ухвалу Господарського суду Черкаської області від 12.04.2019 скасовано, в задоволенні заяви старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В.О. про затвердження мирової угоди в процесі виконання рішення відмовлено.
14.01.2020 в зв`язку із скасуванням судом апеляційної інстанції ухвали Господарського суду Черкаської області від 12.04.2019  та відмовою у задоволенні заяви старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Башілова В.О. про затвердження мирової угоди у процесі виконання рішення, стягувач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про відновлення виконавчого провадження № 56922080, в якій послався на приписи ст.ст. 41, 74 Закону України «Про виконавче провадження» та принцип «плодів отруйного дерева», який застосовується в практиці Європейського суду з прав людини.
Доктрина «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree) сформульована Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України». Іноді використовується також фраза: «плід отруєного дерева» (т. 20 а.с. 90-91).
Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини»). Недопустимими є докази, здобуті із суттєвим порушенням прав та свобод людини.
На думку ЄСПЛ, надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.
У рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» ЄСПЛ застосував різновид доктрини «плодів отруйного дерева», яка полягає в тому, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.
З огляду н наведене, саме в зв`язку із зверненням стягувача з заявою про відновлення виконавчого провадження № 56922080 з наведених у ній  підстав начальником Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовським Р.Ю. проведено перевірку цього виконавчого провадження та за її результатами прийнято оскаржену постанову від 23.01.2020 про скасування постанови державного виконавця від 17.05.2019 про закінчення виконавчого провадження № 56922080 та зобов`язання його відновити це виконавче провадження № 56922080 з метою захисту прав учасників виконавчого провадження.
Боржник (апелянт) як в суді першої інстанції, так й в апеляційній інстанцій  просив врахувати правову позицію Верховного Суду, наведену в п.п. 45, 46 постанови від 15.08.2019 у справі № 35/164-09, згідно якої обставина скасування судом апеляційної інстанції ухвали суду першої інстанції про затвердження мирової угоди сторін у виконавчому провадженні, на підставі якої державним виконавцем було винесено постанову про закінчення цього виконавчого провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», може бути підставою для повторного пред`явлення до виконання виконавчого документа. При цьому, наслідки скасування ухвали про затвердження мирової угоди не можуть бути підставою для визнання дій державного виконавця щодо закриття (закінчення) виконавчого провадження неправомірними, оскільки на момент їх вчинення ухвала суду першої інстанції була чинною.
Ввідповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. За змістом цієї норми Закону виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця у двох випадках: у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку.
Проте, на відміну від справи № 35/164-09, у даній справі постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження скасована начальником Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовським Р.Ю., а не судом, на предмет її незаконності не перевірялась, скасована в установленому законом порядку в межах його повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження» і Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для її скасування.
Постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. від 23.01.2020 про відновлення виконавчого провадження № 56922080 з виконання наказу № 925/965/16 від 30.07.2018 є похідною від оскарженої постанови начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю. від 23.01.2020, якою скасовано постанову державного виконавця від 17.05.2019 про закінчення виконавчого провадження № 56922080 та зобов`язано його відновити це виконавче провадження № 56922080. Згадана постанова державним виконавцем прийнята на підставі ч. 2 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», відтак підстав для її скасування суд  незнаходить.
Ухвалою господарського суду Черкаської області від 16.04.2020 року у справі № 925/965/16, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2020, частково задоволено заяву Публічного акціонерного товариства «Азот» вх. № 4629 від 23.03.2020. Визнано наказ Господарського суду Черкаської області від 30.07.2018, виданий судом на примусове виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2018 у справі № 925/965/16 таким, що не підлягає виконанню частково, зокрема, щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства «Азот» 39 296 179,51 грн. основного боргу, 1 750 889,53 грн. пені, 6 038 201,53 грн. 3% річних, 37 402 230,46 грн. інфляційних втрат, 87 254,46 грн. судових витрат. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
За приписами ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Положеннями ч. 1 ст. 326 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
Обов`язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим, на шкоду одній зі сторін.
Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував на недопустимості невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) встановлено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».
В рішенні від 17.05.2005 по справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини вказав, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» (заява № 56849/00) від 29.06.2004, «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997).
В рішенні Європейського суду з прав людини від 12.05.2011 у справі «Ліпісвіцька проти України» однозначно визначено, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених в п. 1 ст. 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.
Існування заборгованості, підтверджене обов`язковим та таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесене,  «законне сподівання» на те, що заборгованість буде їй сплачено, та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі «Агрокомплекс проти України»).
В рішенні від 15.10.2009 Європейський суд з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу.
Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.
У справі «Фуклєв проти України» (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.
Сукупний аналіз рішень Європейського суду з прав людини у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України» достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (рішення Конституційного Суду України від 15.05.2019 № 2-рп(ІІ)/2019).
Конституційний Суд України у зазначеному рішенні також наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 Європейський суд з прав людини встановив, що було порушено п. 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу через невиконання або несвоєчасне виконання остаточних судових рішень. Суд зазначив, що затримки були спричинені комбінацією чинників, включаючи відсутність бюджетних коштів, бездіяльністю державної виконавчої служби та недоліками національного законодавства, внаслідок чого пан Іванов та інші заявники у подібній ситуації не змогли добитись примусового виконання судових рішень. Всі ці чинники належали до компетенції української влади, і, отже, Україна несе повну відповідальність за таке невиконання (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009, № 40450/04, п.п. 83-85). Суд також постановив, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (п. 4 резолютивної частини рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»).
В пункті 3 резолютивної частини рішення від 12.10.2017 у справі «Бурмич та інші проти України», заява № 46852/13 та інші, Велика Палата Європейського суду з прав людини постановила, що п`ять заяв та 12 143 заяви, наведені в додатках I і II до цього рішення, мають розглядатись відповідно до зобов`язань, які випливають із пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року), яким встановлено існування структурної проблеми, що призводить до порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже, тривале невиконання або несвоєчасне виконання національних судових рішень, за виконання яких Україна несе відповідальність, є структурною та системною проблемою, яку визначено в пілотному рішенні Європейського суду з прав людини, і запровадження ефективних засобів юридичного захисту стосовно відповідних порушень є прямим обов`язком держави.
Таким чином, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, держава відповідальна за виконання рішення, ухваленого на користь стягувача у цій справі. Тривале невиконання рішення та відсутність засобів захисту прав стягувача на національному рівні спричиняє порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
З огляду на наведені обставини справи, вищезгадані приписи законодавства та судової практики,  суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що за викладених обставин справи відновлення виконавчого провадження № 56922080 проведено у спосіб, що не суперечить нормам законодавства, спрямоване на захист прав стягувача, не порушує прав боржника, відтак  в задоволенні  скарги боржника слід відмовити.
Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм  матеріального  права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Враховуючи положення ч.  1  ст.  9 Конституції України    та  ратифікацію      Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР      Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     1950 року і Першого протоколу та протоколів №  2,4,7,11 до Конвенції та прийняття     Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006  та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваної ухвали у даній справі.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний господарський суд не знаходить. Доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.
Керуючись ст.ст. 255, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерне товариство  «Азот» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Черкаської області від 18.12.2020 у справі № 925/965/16 - без змін. 
Матеріали оскарження у справі № 925/965/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.  288-289  ГПК України.

                                                                 Повний текст постанови складено 12.04.2021 

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                С.Р. Станік