Номер провадження: 22-ц/813/7333/21 
Номер справи місцевого суду: 522/21206/19
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Князюка О.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2021 року ухваленого під головуванням судді Свяченої Ю.Б.,повний текст судового рішення складений 01 лютого 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - в.о. директора державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» - Мясковського Олексія Михайловича, в.о. державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» - ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Одеський морський торгівельний порт», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - в.о. директора ДП «Одеський морський торгівельний порт» - Мясковського О.М., в.о. ДП «Одеський морський торгівельний порт» - Войтка В.О. про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому з урахування уточнених позовних вимог просила:
- визнати незаконним та скасувати наказ № 395 від 08 серпня 2019 року «Про зняття персональних посадових окладів» в частині відносно ОСОБА_1 особисто, як працівника зазначеному у додатку до наказу у строчці за порядковим номером 10;
- визнати незаконним та скасувати наказ № 371 К 3-4 від 30 жовтня 2019 року «Про припинення трудового договору», відповідно до якого ОСОБА_1 було звільнено з 31.10.2019 року на підставі ч. 6 ст. 36 КЗпП України;
- зобов`язати ДП «Одеський морський торгівельний порт» поновити ОСОБА_1 на роботі в ДП «Одеський морський торгівельний порт» з попередніми умовами праці;
- стягнути з ДП « Одеський порт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 02 листопада 2019 року з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 2128,38 грн. за кожний робочий день.
В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона на підставі наказу в.о. директора ДП «Одеський порт» А.А. Пастухова за № 222К 1-2 від 07 червня 2018 року прийнята на посаду заступника начальника відділу інженерних споруд та капітального будівництва Інженерної служби з наступними умовами роботи – основна ставка – 180, 633 грн., середньомісячний оклад 30000,13 грн. Наказом в.о. директора ДП « Одеський порт» А.А. Пастухова за № 271К від 09 липня 2018 року була переведена заступником начальника відділу інженерних споруд та капітального будівництва інженерної служби. Наказом в.о. директора В.О. Войтко від 08 серпня 2019 року за № 395 «Про зняття персональних окладів» на виконання наказу від 01 серпня 2019 року за № 384 «Про затвердження програми оптимізації фонду оплати праці та чисельності штату ДП «Одеський порт» працівникам підприємства, серед яких і позивач, з 01 листопада 2019 року знято персональні посадові оклади. Наказом за № 395 від 08 серпня 2019 року «Про зняття персональних окладів» зменшено посадові оклади працівникам, у тому числі і позивачу.
Зі вказаним наказом вона ознайомилась 15 серпня 2019 року, однак зі змістом та підставами винесення наказу, згодна не була, про що зробила відповідну відмітку. 27 жовтня 2019 року ОСОБА_1 підтвердила свою незгоду зі зміною умов праці шляхом проставлення відповідного власноручного напису на копії наказу від 08 серпня 2019 року за № 395. 30 жовтня 2019 року адміністрацією ДП «Одеський порт» видано наказ № 371К 3-4 від 30 жовтня 2019 року «Про припинення трудового договору» відповідно до якого 31 жовтня 2019 року її , позивача, було звільнено з посади заступника начальника відділу ( з питань майна та земельних ділянок) на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП, у зв`язку з відмовою від продовження роботи з підстав зміни істотних умов праці. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що при оцінці підстав вимоги щодо скасування наказу №395 від 08.08.2019 року судом не досліджена та не встановлена наявність змін в організації виробництва, наявність економічного обґрунтування таких змін. Також зазначила, що скасування наказів №395 в оскаржуваній частині та наказу №371К 3-4 передбачає відновлення стану, що їм передувало з поновлення працівника на роботі зі збереженням умов праці. Крім того судом не надана оцінка встановленим обставинам справи та залишено поза увагою, що правомірність зміни істотних умов праці роботодавцем має обов`язкову умову – збереження такої посади.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ДП «Одеський морський торгівельний порт» зазначає, що вимоги ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та неправомірними, оскільки при змінах в організації виробництва і праці власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці, а саме системи та розміри оплати праці. Вважає, що рішення суду прийнято з дотриманням матеріальних та процесуальних норм, судом досліджено та надано оцінку всім доказам, наявним в матеріалах справи, тому просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити в силі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , а також пояснення ОСОБА_3 , представника ДП «Одеський морський торгівельний порт», перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що 08 червня 2018 року позивач була прийнята на роботу до ДП «Одеський морський порт» на посаду заступника начальника відділу інженерних споруд та капітального будівництва інженерної служби із середньомісячним окладом у розмірі 30000,13 грн., що підтверджується наказом в.о. директора ДП « Одеський порт» А.А. Пастухова за № 222К-1-2 від 07 червня 2018 року.
Наказом в.о. директора В.О. Войтко за № 431 від 03 липня 2018 року « Про внесення змін до штатного розпису ДП «Одеський порт» у зв`язку із виробничою необхідністю, для оптимізації робочого процесу та виконання першочергових завдань щодо вирішення землевпорядних питань ДП « Одеський порт» виведено посаду заступника начальника відділу та введено посаду заступника начальника відділу ( з питань майна та земельних ділянок).
Наказом за № 271К 2-4 від 09 липня 2018 року переведено ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу інженерних споруд та капітального будівництва інженерної служби, з підстав скорочення вказаної посади, на посаду заступника начальника відділу (з питань майна та земельних ділянок) з посадовим окладом у розмірі 30000,13 грн.
Наказом № 503 від 13 серпня 2018 року «Про встановлення персональних посадових окладів», погодженого на виконання протоколу оперативної наради від 19 липня 2018 року щодо підготовки та проведення заходів, спрямованих на зменшення витрат підприємства в частині економії фонду оплати праці встановлено з 01 вересня 2018 року персональні посадові оклади ряду працівникам, серед яких позивачу – ОСОБА_1 у розмірі – 19000 грн., з яким позивач була ознайомлена, що підтверджується додатком до наказу.
09 липня 2019 року ОСОБА_1 з 01 липня 2019 року по 30 вересня 2019 року, у зв`язку зі збільшенням обсягу робіт встановлено посадовий оклад у розмірі 45000 грн., що підтверджується наказом за № 342 від 09 липня 2019 року.
На виконання доручення заступника Міністра інфраструктури України Лавренюка Ю.Ф. № 333/11/11-19 від 16 липня 2019 року щодо оптимізації структури підприємства, зокрема адміністративного персоналу, з урахуванням погіршення фінансового стану підприємства, Одеським портом затверджено наказ № 384 від 01 серпня 2019 року «Про затвердження Програми оптимізації фонду оплати та чисельності штату ДП «Одеський порт».
Програмою оптимізації фонду оплати праці та чисельності штату ДП «Одеський порт» до 2020 року визначено, що у зв`язку із припиненням статусу портового оператора, конкурентною перевагою приватних буксирних компаній, необхідністю модернізації матеріально-технічної бази судноремонту та віком плавдоків та відповідним суттєвим зменшенням рентабельності Одеського порту, ним має бути здійснена оптимізація витратної частини та, зокрема, фонду оплати праці.
У зв`язку з чим, наказом № 384 від 01 серпня 2019 року, в.о. директора В.О. Войтко затверджено наказ № 395 від 08 серпня 2019 року, погодженого із профспілковою організацією «Про зняття персональних окладів». Відповідно до змісту даного наказу всім працівникам підприємства, серед яких, позивач, знято персональні оклади.
15 серпня 2019 року ОСОБА_1 була ознайомлена із вказаним наказом та письмово виклала свої заперечення, у формі незгоди зі змінами та підставами вищевказаного наказу, що підтверджується копією додатку до наказу № 395 від 08 серпня 2019 року.
27 серпня 2019 року ОСОБА_1 власноруч закреслила свої заперечення зазначені в додатку до наказу та власноручно зазначила, що відмовляється продовжувати роботу на посаді заступника начальника відділу (з питань майна та земельних ділянок) інженерної служби, у зв`язку зі змінами існуючих умов праці, що підтверджується копією додатку до наказу № 395 від 08 серпня 2019 року, який міститься в матеріалах справи.
Наказом № 371К 3-4 від 30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу (з питань майна та земельних ділянок) інженерної служби за п. 6 ст. 36 КЗпП, з підстав відмови від продовження роботи через зміну істотних умов праці. 
31 жовтня 2019 року позивач ознайомилась зі вказаним наказом, що підтверджується її особистим підписом.
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з наступного.
Положеннями ч.3 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Відповідно до правової позиції висловленої Пленумом Верховного Суду України в Постанові № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року, судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 21,22 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 32 КЗпП України), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення ( ст. 103 КЗпП України) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження (п. 12 Постанови).
Також у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, до змін в організації виробництва і праці, належать ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Окрім наведеного, згідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України викладеної в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що зміни в організації виробництва і праці це раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо. Зміни в організації виробництва і праці при цьому стосуються саме істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розряду найменування посад тощо.
Згідно з ст. 10 КЗпП Колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи. Колективний договір може укладатися в структурних підрозділах підприємства, установи, організації в межах компетенції цих підрозділів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції.
Пунктом. 5.5 Розділу 5 Колективного договору ДП «Одеський порт» на 2016-2018 рр. встановлено, що працівникам порту, робітникам, інженерно-технічному персоналу, керівникам підрозділів, відділів і служб можуть встановлюватися персональні оклад, які відрізняються від середньомісячних тарифних ставок і посадових окладів, міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті працівників порту. Встановлення персональних окладів працівникам порту або їх збереження при переведенні на іншу посаду, здійснюється відповідним наказом директора порту в індивідуальному порядку, на підставі заяв працівників або рекомендацій працівників або рекомендацій керівників і т.і.».
Згідно з п. 5.6 Розділу 5 Колективного договору ДП «Одеський порт» на 2016-2018 рр., введення, заміна та перегляд норм праці здійснюються адміністрацією за погодженням з Профспілкою відповідно до діючого законодавства - по мірі впровадження, зокрема, раціоналізації робочих місць.
Як вбачається з наказу № 384 від 01 серпня 2019 року «Про затвердження Програми оптимізації фонду оплати та чисельності штату ДП «Одеський порт» зняття персональних окладів відбулося, з підстав виконання доручення заступника Міністра інфраструктури України Лавренюка Ю.Ф. № 333/11/11-19 від 16 липня 2019 року щодо оптимізації структури підприємства, зокрема адміністративного персоналу, з урахуванням погіршення фінансового стану підприємства, Одеським портом.
Програмою оптимізації фонду плати праці та чисельності штату ДП «Одеський порт» до 2020 року визначено, що у зв`язку із припиненням статусу портового оператора, конкурентною перевагою приватних буксирних компаній, необхідністю модернізації матеріально-технічної бази судноремонту та віком плавдоків та відповідним суттєвим зменшенням рентабельності Одеського порту, ним має бути здійснена оптимізація витратної частини та, зокрема, фонду оплати праці.
Відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України, проведення роботодавцем заходів по зміні організації виробництва і праці - це виключно компетенція роботодавця. При змінах в організації виробництва і праці власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці, а саме: системи та розміри оплати праці, зменшувати надані пільги, змінювати режим роботи, встановлювати або скасовувати неповний робочий час, змінювати найменування посад тощо. Обов`язок попередити працівника за 2 місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці, а також зміни істотних умов його праці покладено на роботодавця.
Зі змісту наказу № 395 від 08 серпня 2019 року вбачається, що персональні посадові оклади працівників ДП « Одеський морський порт», у тому числі і позивача, будуть зняті з 01 листопада 2019 року. Позивач ознайомилась зі вказаним наказом 15 серпня 2019 року. Тобто відповідачем був виконаний обов`язок передбачений ч. 3 ст. 32 КЗпП, щодо повідомлення ОСОБА_1 за 2 місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці.
Суд прийшов до обґрунтованого висновку, що дії адміністрації ДП «Одеський порт» щодо видачі наказу №395 від 08 серпня 2019 року «Про зняття персональних посадових окладів» входять в обсяг повноважень є законним, оскільки проведення підприємством заходів щодо зміни в організації виробництва і праці це його виключне повноваження, а встановлювати системи та розміри оплати праці це право підприємства, що реалізується з дотриманням певного порядку.
Щодо визнання незаконним та скасування наказу № 371 К 3-4 від 30 жовтня 2019 року «Про припинення трудового договору» з ОСОБА_1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від продовження роботи з підстав зміни істотних умов праці, судом вірно зазначено наступне.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
15 серпня 2018 року ОСОБА_1 була ознайомлена із вказаним наказом та нею було письмово викладені заперечення, у формі незгоди зі змінами та підставами вищевказаного наказу, що підтверджується копією додатку до наказу № 395 від 08 серпня 2019 року.
27 серпня 2019 року ОСОБА_1 власноруч закреслила свої заперечення зазначені в додатку до наказу зазначивши, що відмовляється продовжувати роботу на посаді заступника начальника відділу (з питань майна та земельних ділянок) інженерної служби, у зв`язку зі змінами існуючих умов праці, що підтверджується копією додатку до наказу № 395 від 08 серпня 2019 року, який міститься в матеріалах справи.
Нормою частини третьої статті 32 КЗпП України передбачено, що, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Висновки суду про те, що дії адміністрації щодо винесення наказу № 371 К 3-4 від 30 жовтня 2019 року «Про припинення трудового договору» з ОСОБА_1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від продовження роботи з підстав зміни істотних умов праці є законними та такими, що відповідають нормам чинного законодавства. 
На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 .
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що при оцінці підстав вимоги щодо скасування наказу №395 від 08.08.2019 року судом не досліджена та не встановлена наявність змін в організації виробництва, наявність економічного обґрунтування таких змін, що скасування наказів №395 в оскаржуваній частині та наказу №371К 3-4 передбачає відновлення стану, що їм передувало з поновлення працівника на роботі зі збереженням умов праці є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Доводи про те, що судом не надана оцінка встановленим обставинам справи та залишено поза увагою, що правомірність зміни істотних умов праці роботодавцем має обов`язкову умову – збереження такої посади, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд навів у рішенні мотиви з яких вбачав підстави для відмови у задоволені позову та зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.
Вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 14 червня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ О.В. Князюк