КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа  №757/14955/20-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4017/2021                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                         
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року (суддя Волкова С.Я.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Броварського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування моральної шкоди,
 
встановив:
 
у квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Держави України на його користь моральну шкоду, завдану внаслідок порушення його прав, свобод та законних інтересів Броварським міськрайонним відділом Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у розмірі 83523грн шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що у Броварському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке є правонаступником Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області, перебуває виконавчий лист № 2-2352/10, виданий 25 серпня 2010 року Броварським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; у розмірі 1/5 частини усіх видів його доходів до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку із заборгованістю, яка виникла з березня 2014 року, постановою державного виконавця від 4 жовтня 2016 року накладено арешт на його майно та оголошено заборону на його відчуження. 
Позивач стверджував, що з 1 березня 2018 року заборгованість зі сплати аліментів була погашена у повному обсязі та щомісячно відраховуються кошти з його заробітної плати на доньку, про що було проінформовано державного виконавця Марченко Я.В. та надано відповідні підтверджуючі документи, однак арешт з його майна знято не було, а на неодноразові звернення до посадових осіб відділу державної виконавчої служби, позитивного результату не досягнуто, що стало підставою для звернення до суду з відповідною скаргою.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року у справі № 361/4506/19 його скаргу було задоволено, визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області Марченко Я.В. у відмові у скасуванні арешту, зобов`язано Броварський міськрайонний 

відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області усунути порушення шляхом винесення у виконавчому провадженні № 52266286 постанови про зняття арешту на все майно, яке належить ОСОБА_1 , накладене на підставі постанови від 4 жовтня 2016 року.
Позивач зазначав, що внаслідок протиправної бездіяльності співробітників Броварського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), йому було завдано моральну шкоду, він зазнає сильних душевних хвилювань та психологічних страждань, що стало наслідком виникнення дискомфорту у лівій половині грудної клітини, швидкої втоми, неспокійного сну, особливо після особистої зустрічі 7 листопада 2018 року з начальником відділу державної виконавчої служби, який підвищував тон та висловлював небажання позивного вирішення питання в образливій формі. Також, результатом протиправної  бездіяльності співробітників державної виконавчої служби стало періодичне підвищення артеріального тиску та головного болю, встановлення діагнозу: гіпертонічна хвороба І стадії, 2 ступеня, та ушпиталення на стаціонарне обстеження та лікування в клініці променевої діагностики та терапії Національного військово-медичного клінічного центру «ГВКГ» з 30 жовтня по 5 листопада 2018 року та з 21 жовтня по 4 листопада 2019 року. Крім цього, наявність постанови про арешт майна та відмови її скасувати створювала соціальну напругу в його сім`ї, так як дружина здійснювала моральний тиск щодо потенційної втрати квартири внаслідок її конфіскації та подальшої реалізації і, як наслідок, перспективи опинитися на вулиці  разом з двома малолітніми дітьми, що ставало причиною сварок та конфліктів, тому просив стягнути моральну шкоду, яку оцінив в 83 523грн, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та тривалості правопорушення. 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи, характеру протиправної бездіяльності відділу державної виконавчої служби, не врахування обсягу та тривалості душевних страждань, що неправомірність бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби встановлені ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року у справі № 361/4506/19, а наявність шкоди підтверджена медичними довідками.
Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не поданий.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи встановлено, що на виконанні у Броварському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області, правонаступником якого є Броварський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), перебуває виконавчий лист № 2-2352/10, виданий 25 серпня 2010 року Броварським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частини усіх видів доходів до досягнення нею повноліття.
Постановою державного виконавця Марченко Я.В. від 4 жовтня 2016 року на майно ОСОБА_1 накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження у зв`язку із наявною заборгованістю зі сплати аліментів.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року, в якій виправлено описку ухвалою суду від 6 грудня 2019 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Марченко Я.В. у 

відмові у скасуванні арешту, зобов`язано Броварський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області усунути порушення шляхом винесення у виконавчому провадженні № 52266286 постанови про зняття арешту на все майно, яке належить ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 4 жовтня 2016 року.
При розгляді скарги ОСОБА_1 судом було встановлено, що у лютому 2018 року заборгованість зі сплати аліментів боржником була погашена і він 17 травня 2018 року та у жовтні 2018 року звертався до відділу державної виконавчої служби з приводу зняття накладеного на його майно арешту, однак отримував відповідь про неможливість вирішення зазначеного питання відповідно до п. 7 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», а також йому роз`яснено право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту у порядку п. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між захворюваннями позивача та бездіяльністю працівників державної виконавчої служби, а оскарження такої бездіяльності посадових осіб Броварського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо невинесення постанови про зняття арешту з майна, яке належить ОСОБА_1 , свідчить про реалізацію ним свого права на оспорювання процесуальних дій посадових осіб органу державної виконавчої служби і не є безумовним доказом для наявності правових підстав для застосування норм статті 1174 ЦК України.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з таких підстав.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків. Це відповідає правовому висновку Верховного Суду України у справі 6-99цс17.
Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні 

ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Таким чином, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;  3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або її посадовою особою, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які 

зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE,    № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди.
Оскільки судовим рішенням встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання рішення суду про стягнення аліментів, для відновлення своїх порушених прав ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду, тому колегія суддів вважає, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазначав ОСОБА_1 внаслідок неправомірної бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби та з урахуванням вимог розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню морально шкода у розмірі 5 000грн.
Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеним вище судовим рішенням про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,  завдану моральну шкоду у розмірі 5 000грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 19 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                 І.М. Рейнарт

Судді                                                                                    Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк