ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/9089/20 пров. № А/857/4500/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Кушнерика М.П.
суддів –                                                            Курильця А.Р., Мікули О.І.;

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від    28 грудня 2020 року, прийняте суддею Сакалош В. М., в м. Львові, за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 380/9089/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

                                                      В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом, в якому просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки) у розмірі 82553,26 грн. за період із 17 листопада 2018 року по 11 вересня 2020 року.
Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач протиправно, не здійснив своєчасний розрахунок при звільненні, а тому повинен нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період із 17 листопада 2018 року по   11 вересня 2020 року у розмірі 82553,26 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки) у розмірі 82553,26 грн. за період із 17 листопада 2018 року по 11 вересня 2020 року.
Не погодившись з рішенням суду, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, з підстав порушення норм процесуального та матеріального права.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що норми статті 117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. 
Покликається на очевидну, неспівмірність заявлених до стягнення сум заробітку зі встановленим розміром заборгованості. 
В підсумку зазначає, що оскільки грошову компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивачу було перераховано військовою частиною НОМЕР_1 27 лютого 2020 року, а з адміністративним позовом про стягнення середньомісячного грошового забезпечення позивач звернувся тільки 08 жовтня 2020 року, відтак, ним пропущено строк звернення до суду, встановлений статтею 122 КАС України.
Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзиву на апеляційну скаргу, позивачем не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира полку з тилу – начальника тилу.
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 16.11.2018 № 232 підполковника ОСОБА_1 звільнено відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за пп. “к”.
Наказом командувача Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.11.2018 № 232 ОСОБА_1 з 16.11.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
06 серпня 2019 року позивач звернувся із заявою на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік.
Листом від 20.09.2019 № 350/490/46/1747пс відповідач відмовив у проведенні такої компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивача, що зумовило його звернення до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №1.380.2019.005120, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 по 2018 року (а. с. 31-39).
Згідно з банківською випискою з карткового рахунку АТ КБ “Приватбанк” на банківський рахунок позивача, 27.02.2020 року ОСОБА_1 надійшли кошти в розмірі 29050,93 грн. із зазначенням цільового призначення - зарплата ВЧ НОМЕР_1 (а. с. 43).
Також, позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виплатити йому індексацію грошового забезпечення за час проходження ним військової служби.
Листом від 20.09.2019 №350/490/46/1747пс відповідач повідомив ОСОБА_1 , що для виплати індексації 2016-2018 роках фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України не було. Фінансування на виплату індексації не здійснювалось. Відповідно до Мінсоцполітики механізм нарахування та виплати індексації за попередні роки Порядком не передбачений. У зв`язку з тим, що величина індексу споживчих цін у квітні – серпні 2018 року перевищила поріг індексації в розмірі 103 %, індексація грошового забезпечення за цей період не провадилась.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 по справі №1.380.2019.005644, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.01.2014 по 16.11.2018 у сумі 142956,06 грн (а. с.10-20).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року скасовано зазначене рішення суду та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з січня 2016 року по листопад 2018 року у сумі 53793 грн 95 коп. (а. с. 21-30).
Відповідно до банківської виписки з карткового рахунку АТ КБ “Приватбанк” на банківський рахунок позивача 11.09.2020 року надійшли кошти в розмірі 52987,04 грн. із зазначенням цільового призначення - зарплата ВЧ НОМЕР_1 (а. с. 42).
Вважаючи, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки), позивач звернувся з даним позовом до суду.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частина 2 статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача ОСОБА_1 середнього грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період із 17 листопада 2018 року по 11 вересня 2020 року, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню зважаючи на наступні обставини.
В статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
В постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положеньст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, передбачений ч.1ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Як встановлено, вищезазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, відповідач не провів повного розрахунку із ОСОБА_1 в день його звільнення, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення.
Враховуючи ту обставину, що з вини відповідача не проведений при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, а тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 та наведений в постанові від 30.10.2019р.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з врахуванням частки складових компенсації індексації грошового забезпечення до даних правовідносин слід застосувати принцип співмірності.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошове забезпечення за вересень-жовтень 2018 року (15800+15800) (а.с.40). Відтак, з врахуванням кількості календарних днів, у цих місяцях, середньоденний заробіток становить 31600 : 61 = 518,03 грн.
Як уже зазначалось, позивач 11.09.2020р. отримав суму компенсації за індексацію грошового забезпечення в розмірі – 52 987,04 грн.
За період з 17 листопада 2018 року - 11 вересня 2020 року час затримки розрахунку становить 664 календарний день.
Таким чином, середній заробіток за час затримки виплат при звільненні зі служби в позивача становить: 343 971,92 грн. (518,03 х 664).
Однак, з урахуванням вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.
При вирішенні даного питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що до даних правовідносин слід застосувати принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості.
Однак, в даному випадку істотність частки складових грошового забезпечення в порівнянні із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку складає 52 987,04 грн. / 343971,92 грн.= 0,15. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 518,03 грн. (середнє грошове забезпечення позивача за один робочий день) х 0,15 х 664 (день затримки розрахунку) = 51 595,78 грн.
Отже, в даній справі з врахуванням принципу співмірності середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні який має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 51 595,78 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. в справі № 806/345/16, від 18.07.2018р. у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 р. у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011р. у справі №6-39цс11.

Відносно позовних вимог в частині стягнення з відповідача військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки) за період із 17 листопада 2018 року по 11 вересня 2020 року, колегія суддів вважає, що такі слід залишити без розгляду, зважаючи на наступне.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
Дана правова позиція викладена у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20. Судова палата відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
Відступаючи у цій справі від висновку Верховного Суду, який викладено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), колегія суддів судової палати зазначає, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Як підтверджується матеріалами справи, відповідно до банківської виписки з карткового рахунку АТ КБ “Приватбанк” на банківський рахунок позивача 27.02.2020 ОСОБА_1 надійшли кошти в розмірі 29050,93 грн. із зазначенням цільового призначення - зарплата ВЧ НОМЕР_1 (а. с. 43).
Позивач з даним позовом до адміністративного суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернувся 12.10.2020 (а. с. 48), тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (27.02.2020), не зазначивши підстав для поновлення цього строку.
Таким чином, встановивши, що позовна заява в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки) подана позивачем до суду після спливу місячного строку звернення до суду, та без заявлення позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду.
Разом з тим, суд першої інстанції при прийнятті рішення за вказаним позовом не врахував наведених вище обставин. 
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 та від 17 березня 2021 року по справі №460/4872/20, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про право позивача на середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період із 17 листопада 2018 року по 11 вересня 2020 року, проте, необґрунтовано задовольнив позов повністю, зважаючи на пропуск місячного строку звернення до суду, щодо частини позовних вимог, які стосуються стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки) за період із 17 листопада 2018 року по 11 вересня 2020 року.
За пунктами 3, 4 ч.1 ст.317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
В підсумку, такі обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову з залишенням частини позовних вимог без розгляду, з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, –

                                                П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі №380/9089/20 – скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 51 595 (п`ятдесят одна тисяча п`ятсот дев`яносто п`ять) 78 грн за період з 17 листопада 2018 року по 11 вересня 2020 року.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки) за період із 17 листопада 2018 року по 11 вересня 2020 року - залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула