ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1228/21 Справа № 202/6011/19 	  	Головуючий у першій інстанції: Марченко Н. Ю. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення, – 

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 14 січня 2016 року між нею та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири загальною площею 30,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладення договору в цій квартирі були зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . За домовленістю відповідачі зобов`язувалися знятися з реєстрації за даною адресою у 2016 році. Також сторонами було погоджено, що відповідачі до 14 січня 2017 року будуть проживати в даній квартирі на умовах оренди. Проте відповідачі ухиляються від обов`язку звільнити квартиру та знятися з реєстрації, чим створюють їй перешкоди у вільному розпорядженні та користуванні своїм майном. Позивач вважає, що у зв`язку з відчуженням спірної квартири відповідачі втратили право користування цим житлом, так як вони не є членами її сім`ї, вселилися за згодою попереднього власника ОСОБА_2 , право власності якого припинилося в 2016 році. З огляду на наведене, позивач вважала, що згідно зі статтею 41 Конституції України, статтями 319, 321 ЦК України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідачі мають бути визнані такими, що втратили право користування спірною квартирою та виселені з неї. Тому, уточнивши позовні вимоги позивач просила усунути їй перешкоди в розпорядженні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою, та виселення останніх із зазначеної квартири.
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , вирішено визнати  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 ;стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 96,05 грн. з кожного; в іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та її виселення, та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення зазначених позовних вимог.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування в оскаржуваній частині рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.08.2019 №177013456, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 ) (а.с.4).
Згідно копії рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради №972 від 19.12.1997 ОСОБА_5 призначено опікуном над неповнолітнім онуком ОСОБА_2 (а.с.67).
ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.06.1998 року, належала на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-8). Зазначений договір укладено ОСОБА_5 як опікуном ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_5 вселилася до зазначеної квартири як опікун ОСОБА_2 , як член сім`ї останнього.
Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 серпня 2019 року, по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 12).
14 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. в реєстрі за номером 34.
Право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру 14 січня 2016 року зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 12953625.
Згідно з пунктом 6 договору купівлі-продажу квартири продавець засвідчив, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором.
При цьому згідно з пунктом 7 договору купівлі-продажу квартири продавець зобов`язався знятися з реєстраційного обліку, забезпечити зняття з обліку інших зареєстрованих осіб, звільнити квартиру від речей і передати її покупцю до 30 січня 2016 року (а.с.9-11).
В день укладення договору купівлі-продажу квартири 14 січня 2016 року між ОСОБА_1 , як новим власником квартири, та ОСОБА_4 був укладений договір оренди квартири, відповідно до якого позивач передала в оренду відповідачу квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на строк до 14.01.2017 (а.с.153). 
В подальшому строк договору оренди житла був продовжений сторонами до 31.07.2019, про що свідчить копії розписок відповідачів про здійснення оплати орендної плати до цієї дати (а.с.154-163) та визнається сторонами. 
Судом першої інстанції в судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що 31.07.2019 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звільнили спірну квартиру, виїхавши з неї. 
Також встанолвено, що, на час розгляду справи судом, ОСОБА_5 продовжує проживати в спірній квартирі та у своєму запереченні на відповідь на відзив наголошує, що сплачує комунальні послуги від імені ОСОБА_2 , згідно копій квитанцій за вересень, листопад 2019 року та січень, лютий, березень 2020 року (а.с.132-138); залишається зареєстрованою у спірній квартирі. 
Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_5 будь-якого нерухомого майна у власності не має.
Згідно довідки ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №7245/02-06/07 від 14.11.2019, ОСОБА_5 у 2019 році отримувала пенсію за віком у розмірі 2000,00 грн. щомісячно (а.с.70).
Вирішуючи спір між позивачем та ОСОБА_5 , суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. 
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.  
При цьому однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна.
Отже, питання щодо втрати особою права на користування житлом та її виселення з житла у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права такої особи на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу квартири, внаслідок якого особа може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що ОСОБА_5  набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне користування майном як член сім`ї  ОСОБА_2 ; встановивши, що ОСОБА_5 є особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), отримує мізерну пенсію та залишається користувачем спірної квартири; встановивши, що позивач була обізнана, що місце проживання ОСОБА_5 , яка є людиною похилого віку, зареєстроване у спірній квартирі, не відмовилася укладати договір купівлі-продажу; враховуючи, що ОСОБА_5 не має у власності чи користуванні іншого житла, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про виселення та позбавлення ОСОБА_5 права користування спірним житлом, без надання іншого жилого приміщення. 
Колегія суддів звертає особливу увагу на особу відповідача ОСОБА_5 , 1939 року народження, яка на час розгляду справи має повних 81 рік та, у зв”язку з віком, незадовільний стан здоров”я, отримує мізерну пенсію, іншого житла у власності чи користуванні не має. 
Відповідно до пояснень представника ОСОБА_5 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, родичі вказаної відповідачки уникають спілкування з нею, піклуватись про неї, забезпечити її житлом у добровільному порядку відмовляються; в судовому порядку права та законні інтереси ОСОБА_5 , станом на цей час, в інших судових процесах не захищені.
       Відповідно до пояснень представника позивачки ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, питання щодо влаштування відповідачки ОСОБА_5 до спеціалізованої установи для людей похилого віку, станом на час розгляду справи апеляційним судом, не вирішено. 
Згідно пунктів 1, 5, 6 Принципів Організації Об`єднаних Націй у відношенні літніх людей, прийнятих резолюцією 46\91 Генеральної Асамблеї від 16.12.91 року, літні люди повинні мати, зокрема, доступ до житла, яке відповідає вимогам, шляхом забезпечення їм прибутку, підтримки з боку сім`ї, общини та самодопомоги. Літні люди повинні мати можливість жити в умовах, які є безпечними і можуть бути адаптовані з урахуванням особистих прихильностей та можливостей, що змінюються. Літні люди повинні проживати дома до тих пір, доки це є можливим.
У пунктах 10, 17 зазначених Принципів наголошено, що літнім людям повинен бути забезпечений догляд та захист з боку сім`ї і общини у відповідності з системою культурних цінностей даного суспільства. Літні люди повинні мати змогу вести гідний і безпечний образ життя.
З урахуванням наведеного, колегія суддів переконана у неможливості виселення відповідачки ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення, що зумовить набуття відповідачкою положення безхатченка.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду в оскаржуваній частині – без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року – в оскаржуваній частині залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий
Судді