Справа № 161/3546/20 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/341/21  Категорія: 37 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
08 квітня 2021 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Карпук А. К., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Деревецького В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про визнання частково недійсним договору страхування, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року,

                                        В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом.
Покликався на ті обставини, що 12 грудня 2014 року між ним, ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» (ПрАТ «СК «АРКС») та ПАТ «Креді Агріколь Банк» було укладено договір №тп72145а4б добровільного страхування наземного транспортного засобу, за умовами якого було застраховано транспортний засіб Тойота Кемрі, р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску, що належить йому на праві приватної власності. 04 травня 2015 року його автомобіль було викрадено, з приводу чого він звертався до правоохоронних органів з відповідною заявою. Також, вважаючи зазначену подію, як це передбачено пунктом 20.2 вказаного договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» страховим випадком, він звертався до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, надавши відповідні документи. Однак 29 травня 2015 року ПрАТ «СК «АРКС», на підставі п. 26.5.16 укладеного між ними договору страхування, прийняло рішення про відмову йому у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що після викрадення автомобіля він не передав відповідачу – страховику оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, як це передбачено п. 23.1.11 договору страхування.
Вважаючи підставу для відмови у виплаті йому страхового відшкодування, а саме, ненадання виключно єдиного документа – оригіналу свідоцтва про реєстрацію ТЗ, що було викрадене разом із транспортним засобом, такою, що суперечить вимогам чинного законодавства, є несправедливою щодо нього як споживачем послуг, просив суд визнати недійсним пункт 23.1.11 Договору №тп72145а4б добровільного страхування наземного транспортного засобу «Все включено», укладеного 12 грудня 2014 року між ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування», ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ним в частині зобов`язання страхувальника подавати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в усіх без винятку випадках,  при настанні страхового випадку, та пункт 26.5.16 Договору в частині підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування – виключно ненадання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, за виключенням викрадення транспортного засобу шляхом грабежу та/або розбою.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим судом не було взято до уваги, що оскаржувані ним пункти договору страхування не відповідають засадам справедливості, добросовісності, розумності і містять дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, а також те, що ним, на виконання умов договору страхування було вчинено усі необхідні дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків, однак страховик після настання страхового випадку своє зобов`язання - виплати страхове відшкодування не виконав.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» - адвокат Деревецький В. В. просив апеляційну скаргу позивача як безпідставну залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Крім того, просив суд апеляційної інстанції врахувати те, що позивачем пропущено строк позовної давності, про що відповідач, під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавав відповідну заяву.
Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що скориставшись принципом свободи договору, ознайомившись з його змістом та не вбачаючи у ньому жодних порушень своїх прав як споживача послуг страхування, запропонованих страховиком – відповідачем, позивач підписав оспорюваний договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено», який не суперечить чинному законодавству України, що регулює вказані правовідносини. Тому, на думку суду, підстави на які покликався позивач, для визначення недійсними окремих пунктів зазначеного договору, відсутні.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що 12 грудня 2014 року між ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» (правонаступником якої є ПрАТ «СК «АРКС»), ПАТ «Креді Агріколь Банк» та позивачем ОСОБА_1   укладено договір №тп72145а4б добровільного страхування належного останньому наземного транспортного засобу, Тойота Кемрі, р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску.
Пунктом 20.1 вказаного договору визначено, що за його умовами, страховик бере на себе зобов`язання компенсувати страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певних подій за страховими ризиками, що наведені в п. 20.2 цього договору і носять ознаки ймовірності та випадковості, а також зобов`язується компенсувати понесені страхувальником додаткові витрати згідно з п. 29.7 та п. 29.8 договору в результаті настання страхового випадку.
У пункті 20.2 вищезазначеного договору визначено, що до страхових ризиків відноситься, зокрема викрадення ТЗ під час його знаходження в будь-якому місці в будь-який час, шляхом: грабежу - відкритого викрадення ТЗ; крадіжки — таємного викрадення ТЗ; розбою — нападу з метою заволодіння ТЗ, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.
Під час укладення даного Договору сторони погодили необхідність виконання страхувальником, зокрема, таких обов`язків: п. 22.2.2 страхувальник зобов`язаний виконувати всі умови Договору; п. 23.1.11 в разі настання передбаченої у п. 20.2. договору події, страхувальник зобов`язаний у випадку викрадення транспортного засобу передати представнику Страховика основний та додатковий комплекти ключів до замку запалювання транспортного засобу, ключі механічного пристрою для запобігання викраденню, пристрої дистанційного управляння системою для запобігання викраденню, а також документи, які надають право на управління застрахованим транспортним засобом (в тому числі, але не виключно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, довіреність (у випадку її наявності), тимчасовий реєстраційний талон, подорожній лист службового автомобіля), або довідку про їх вилучення органами МВС.
Згідно з п. 26.5. Договору страхування передбачено право Страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо: страхувальник (його представник) не виконав обов`язків, передбачених умовами Договору (п. 26.5.6 Договору ); страхувальник не надав у разі викрадення ТЗ основний та/або додатковий комплекти ключів до замку запалювання ТЗ, ключі механічного пристрою для запобігання викраденню та/або пристрою дистанційного управління системою для запобігання викраденню та/або документи, що надають право на управління застрахованим ТЗ (в тому числі, але не виключно свідоцтво про реєстрацію ТЗ, довіреність (у випадку її наявності), тимчасовий реєстраційний талон, подорожній лист службового автомобіля) (за виключенням викрадення ТЗ шляхом грабежу та/або розбою) (пп. 26.5.16 Договору).
Крім того встановлено, що 04 травня 2015 року невстановленою особою був викрадений транспортний засіб Тойота Кемрі, р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску, який належить позивачу. Відомості за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2015 року за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 289 КК України.
Цього ж дня позивач ОСОБА_1 повідомив відповідача ПрАТ «СК «АРКС» про настання страхового випадку. ПрАТ «СК «АРКС» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що після викрадення транспортного засобу страхувальник не передав страховику свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, як це передбачено пунктом 23.1.11 Договору страхування.
З приводу невиплати йому страхового відшкодування у зв`язку із крадіжкою автомобіля ОСОБА_1 звертався з відповідним позовом до суду.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 15 червня 2016 року, було ухвалено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» на його користь 539080 грн. 02 коп. страхового відшкодування. Однак, постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року було задоволено касаційну скаргу ПрАТ «СК «АХА Страхування», і скасовано зазначені рішення суду першої та апеляційної інстанції з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «АХА Страхування», третя особа - ПАТ «Креді Агріколь Банк», про захист прав споживача та стягнення страхового відшкодування відмовлено.
Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно ч. 1 ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог статті 16  Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком,  згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового  випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування. Договір страхування повинен містити, в тому числі строк дії договору; причини відмови у страховій виплаті; підписи сторін.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
За статтею 998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом.
Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
З оспорюваних позивачем пунктів 23.1.11 та 26.5.16 договору страхування, який погодили сторони спору, вбачається, що страхувальник взяв на себе обов`язок зокрема виконувати всі умови договору (пункт 22.2.2); у разі настання передбаченої пунктом 20.2 договору події, викрадення транспортного засобу передати представнику страховика основний та додатковий комплекти ключів до замку запалювання транспортного засобу, ключі механічного пристрою для запобігання викраденню, пристрої дистанційного управляння системою для запобігання викраденню, а також документи, які надають право на управління застрахованим транспортним засобом (в тому числі, але не виключно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, довіреність (у випадку її наявності), тимчасовий реєстраційний талон, подорожній лист службового автомобіля), або довідку про їх вилучення органами Міністерства внутрішніх справ України (пункт 23.1.11).
Також пунктом 26.5.16 цього договору передбачено право страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо: страхувальник (його представник) не виконав обов`язків, передбачених умовами договору (пункт 26.5.6); страхувальник не надав у разі викрадення транспортного засобу основний та/або додатковий комплекти ключів до замку запалювання транспортного засобу, ключі механічного пристрою для запобігання викраденню та/або пристрою дистанційного управління системою для запобігання викраденню та/або документи, що надають право на управління застрахованим транспортним засобом (у тому числі, але не виключно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, довіреність (у випадку її наявності), тимчасовий реєстраційний талон, подорожній лист службового автомобіля) (за виключенням викрадення транспортного засобу шляхом грабежу та/або розбою).
Отже, як слідує зі змісту зазначених пунктів договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» укладеного сторонами спору, у разі настання страхового випадку – викрадення автомобіля, для отримання страхового відшкодування, страхувальник повинен передати страховику свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, невиконання цієї вимоги страхувальником дає право страховику у такому випадку відмовити останньому у виплаті страхового відшкодування.
Страхувальник має право не надавати зазначений документ лише у разі викрадення транспортного засобу шляхом грабежу та/або розбою.
Посилаючись на недійсність вказаних умов договору, позивач зазначав про їх несправедливість та порушення рівності відповідальності сторін у договорі, проте належних і допустимих доказів на підтвердження цих тверджень суду не надав.
Таким чином, встановивши наведені обставини, а також врахувавши те, що страхувальник погодився на всі умови договору страхування і підписав його, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання частково недійсним оспорюваного договору.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

                                         У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді