ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" березня 2021 р.           Справа№ 910/3372/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Буравльова  С.І.
суддів:            Пашкіної С.А. 
          Андрієнка  В.В. 
 
секретар                 Рибчич А.В.

за участю 
представників:      прокуратури - Константинова І.В.
                               позивача - Шумінська Ю.Ю.
                               відповідача-1 - Перцова О.І.
                               відповідача-2 - Авраменко Ю.М., Майструк В.І.
                               відповідача-3 - не з`явились
                               відповідача-4 - не з`явились
                               третя особа - не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва з урахуванням заяви Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про приєднання до апеляційної скарги
на рішення Господарського суду м. Києва від 14.05.2020 р. (повне рішення складено 20.05.2020 р.)
у справі № 910/3372/19 (суддя - Привалов А.І.)
за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради
до 1. Акціонерного товариства "К.Енерго"
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс"
3. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольги Вікторівни
4. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Ганни Володимирівни
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"
про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Київенерго", Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс", Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольги Вікторівни, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Ганни Володимирівни про:
- скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольги Вікторівни № 33760093 від 08.02.2017 р. про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,4 кв. м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві за Публічним акціонерним товариством "Київенерго";
- визнання недійсним договору купівлі-продажу № 3788 від 15.12.2017 р. нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. "А", будівлі насосної станції № 4, реєстраційний номер: 1166977580000, загальною площею 2854,4 кв. м, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, 4, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс";
- скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Ганни Володимирівни № 38754949 від 15.12.2017 р. про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,4 кв. м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві за Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс".
В обґрунтування заявлених вимог прокурор посилається на те, що нежитлова будівля літ. "А", насосна станція № 4 по вул. Курганівській, 4 у Печерському районі м. Києва є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та закріплена на праві господарського відання за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго". Прокурор вважає, що рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольги Вікторівни № 33760093 від 08.02.2017 р. є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки заявлене Публічним акціонерним товариством  "Київенерго" право власності на насосну станцію, що є складовою частиною магістральні теплові мережі, не підлягає державній реєстрації, а також з огляду на те, що із заявою про державну реєстрацію права власності звернулось ПАТ "Київенерго", яке не набуло у встановленому законом порядку права власності на вказаний об`єкт, тобто не є власником майна, а подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону. У зв`язку з цим прокурор стверджує, що договір купівлі-продажу № 3788 від 15.12.2017 р., укладений між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс" підлягає визнанню недійсним як такий, що суперечить положенням ст. 317, 319, 655, 658 ЦК України, оскільки продавцем майна виступила особа, яка не мала права власності на таке майно.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 р. у справі № 910/3372/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 р. у справі № 910/3372/19 та ухвалити нове рішення про задоволення позовну повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.
Так, в апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що об`єкт нерухомого майна - будівля насосної станції № 4 за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, 4 в м. Києві, загальною площею 2854 кв. м є приналежністю до головної речі - єдиного виробничого комплексу теплової магістралі № 8 теплоцентралі № 5, тобто є об`єктом інженерної інфраструктури та благоустрою міста, який пов`язаний з постачанням споживачем тепла, а отже не підлягала приватизації в силу прямої заборони законом. Крім цього, отриманою замовником дозвільною документацією (архітектурно-планувальне завдання від 17.01.1995 р. та дозвіл на виконання будівельних робіт від 29.02.1996 р.) та висновком проведеної будівельно-технічної експертизи підтверджується, що ПАТ «Київенерго» проведено саме реконструкцію існуючої будівлі насосної станції, а не нове будівництво об`єкта, а тому підстави для реєстрації права власності на спірний об`єкт за відповідачем були відсутні.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2020, справа № 910/3372/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Калатай Н.Ф., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2020 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 р. у справі № 910/3372/19.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2020 р. було призначено справу № 910/3372/19 на 10.08.2020 р.
У зв`язку з перебуванням суддів Калатай Н.Ф. та Буравльова С.І., які входять до складу колегії суддів і не є суддями-доповідачами, у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2020 р., для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О (головуючий), Мартюк А.І., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2021 р. справу № 910/3372/19 було прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено її до розгляду на 14.09.2020 р.
У зв`язку з перебуванням судді Євсікова О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2020 р., для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.09.2020 р. справу № 910/3372/19 було прийнято до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Алданова С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П.
Також ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.09.2020 р. було повернуто без розгляду заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про приєднання до апеляційної скарги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 р. у справі № 910/3372/19.
10.09.2020 р. до Північного апеляційного господарського суду від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" повторно надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 р. у справі № 910/3372/19.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 р. задоволено заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про приєднання до апеляційної скарги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради; приєднано Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до апеляційної скарги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 р. у справі № 910/3372/19 та призначено апеляційну скаргу до розгляду на 27.10.2020 р.
30.10.2020 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "К.Енерго" надійшла заява про відвід колегії суддів Алданової С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П. від розгляду справи № 910/3372/19.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 р. визнано необґрунтованою заяву представника Акціонерного товариства "К.Енерго" про відвід колегії суддів: Алданової С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П. від розгляду справи № 910/3372/19.
Разом з тим, в судовому засіданні 02.11.2020 р. головуючим суддею Алдановою С.О. було подано заяву про самовідвід від розгляду даної справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 р. задоволено заяву про самовідвід головуючого судді Алданової С.О. від розгляду справи № 910/3372/19 та передано матеріали справи № 910/3372/19 для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 ГПК України.
На підставі зазначеної ухвали та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/524/20 від 03.11.2020 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/3372/19.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 р. справу № 910/3372/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Пашкіна С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 р. справу № 910/3372/19 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду та призначено до розгляду на 08.12.2020 р.
У судовому засіданні 08.12.2020 р. представники прокуратури, позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи надали усні пояснення по суті апеляційної скарги, після чого було оголошено перерву до 21.01.2021 р.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 р. у судовому засіданні було оголошено перерву до 02.03.2021 р. та витребувано у Акціонерного товариства "К.Енерго" та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольги Вікторівни письмові докази щодо надання дозволу на реконструкцію будівлі насосної станції № 4 по вул. Курганівській, 4 в м. Києві.
Засідання суду, призначене на 02.03.2021 р., не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді Буравльова С.І. у відпустці.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 р. справу № 910/3372/19 призначено до розгляду на 25.03.2021 р. 
У судове засідання 25.03.2021 р. представники відповідача-3, відповідача-4 та третьої особи не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду скарги, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень. 
Доказів поважності відсутності представників відповідача-3, відповідача-4 та третьої особи суду не надано.
Також у матеріалах справи відсутні докази про те, що вказані представники були позбавлені можливості через будь-які перешкоди, в тому числі і карантинні, бути присутніми у судовому засіданні.
Крім цього зазначені учасники не наполягали на обов`язковій участі їх представників у судовому засіданні, відповідних клопотань від них не було подано апеляційному суду.
Колегія суддів зазначає, що неявка у судове засідання вказаних представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. Подальше відкладення призведе до безпідставного затягування розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об`єктивного розгляду.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
В 1966 році Підприємством теплових мереж районного енергетичного управління "Київенерго" було прийнято на баланс насосну станцію за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, 4.
У 1993 році Управління справами Верховної Ради України виступило замовником реконструкції вказаної насосної станції у зв`язку з необхідністю збільшення її виробничої потужності, обумовленої реконструкцією готельного комплексу "Москва" по вул. Інститутській, 2 в м. Києві та проектування готельного комплексу по вул. Ольгінській в м. Києві.
Згідно з листом Головного управління архітектури та містобудування м. Києва від 23.09.1994 р. № 07-1707 функції замовника реконструкції насосної станції було передано Підприємству теплових мереж виробничого енергетичного об`єднання "Київенерго".
З метою реконструкції існуючої одноповерхової будівлі вказаної насосної станції Підприємством теплових мереж виробничого енергетичного об`єднання "Київенерго" було замовлено та 17.01.1995 р. отримано архітектурно-планове завдання "Реконструкції насосної станції теплових мереж, розташованої по вул. Курганівський, 4 в м. Києві". 
При цьому п. п. 9, 35 архітектурно-планового завдання передбачалось, що для встановлення обладнання, виносу РУ-0, 4 кв, щита управління та телемеханіки насосної станції з машинного залу необхідно зпроектувати прибудову до насосної станції та передбачити допоміжні приміщення для розміщення персоналу та зберігання запчастин.
Указом Президента України від 04.04.1995 р. № 282/95 доручено Міністерству енергетики і електрифікації України створити на базі теплових електростанцій та гідроелектростанцій державні акціонерні енергогенеруючі компанії. 
На виконання вказаного Указу наказом Міністерства енергетики і електрифікації України від 31.08.1995 р. № 177 створено Державну акціонерну енергопостачальну компанію "Київенерго" шляхом корпоратизації виробничого енергетичного об`єднання "Київенерго".
Протягом березня 1996 - грудня 1999 років відбувалася реконструкція насосної станції по вул. Курганівській, у м. Києві. Робочим проектом № 069513 реконструкції було передбачено три черги будівництва. Відповідно до пояснюваної записки до Робочого проекту, затвердженого ВАТ "Київпроект" 1996 року, у І черзі будівництва велося будівництво підпірних стінок та облаштування інженерних комунікацій для можливості роботи існуючої насосної станції; у ІІ черзі будівництва передбачався демонтаж частини існуючої станції і спорудження частини насосної станції, що проектується; і ІІІ черзі будівництва передбачався повний демонтаж існуючої насосної станції і завершення будівництва насосної станції, що проектується, а також влаштування необхідних комунікацій, автопід`їздів та благоустрою території. 
24.12.1999 р. складено Акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого об`єкта "Реконструкція насосної станції № 4 на ТМ7,8 від ТЕЦ-5 по вул. Курганівській, 4 - першій пусковий комплекс". Відповідно до вказаного Акту будівельний об`єм споруди становить 14530 кв. м. 
Крім цього, 24.04.2000 р. Київською міською радою було видано АЕК "Київенерго" Державний акт ІІ-КВ № 006706 на право постійного користування земельною ділянкою 0,3551 га для реконструкції та подальшої експлуатації насосної станції на тепломережі № 7 та № 8 ТЕЦ-5 по вул. Курганівській, 4 у Печерському районі м. Києва.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 29-р від 31.01.2001 р. прийнято пропозицію Київської міської ради про передачу теплоелектроцентралей № 5 та № 6 та теплових мереж з державної власності у власність територіальної громади міста Києва.
26.02.2001 р. на виконання вказаного розпорядження Міністерства палива та енергетики передано, а Київською міською радою прийнято за актом приймання-передавання майно теплоелектроцентралей № 5 та № 6 та теплових мереж, яке не увійшло до статутного фонду АЕК "Київенерго" і перебуває на її балансі та в управлінні, передано з державної до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Згідно з додатком № 1 до вказаного акту приймання-передавання майна теплоелектроцентралей № 5 та № 6 та теплових мереж із державної до комунальної власності було передано насосну станцію № 4 01.01.1966 р., введення в експлуатацію за інвентарними номерами 79000112, 79000113, 79002297. Акт підписано 26.02.2001 р. Міністром Міністерства палива та енергетики України, Київським міським головою, Головою правління-генеральним директором "Київенерго" та представником Головного управління з питань майна. 
27.09.2001 р. між Київською міською державною адміністрацією та АЕК "Київенерго" підписано Угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва, предметом якої є передача майна комунальної власності територіальної громади м. Києва (далі - Угода).  
Предметом Угоди було визначено передання комунальної власності територіальної громади міста Києва, згідно з додатком № 1, та об`єктів незавершеного будівництва, згідно з додатком № 2, в управління АЕК "Київенерго" з метою експлуатації майна. 
Додатком № 1 до вказаної Угоди від 27.09.2001 р. передбачено передання в користування АЕК "Київенерго" насосної станції № 4 за інвентарними номерами 79000112, 79000113, 79002297.
Відповідно до листа Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради від 13.07.2018 р. Угоду від 27.09.2001 р. в частині об`єктів теплопостачання припинено з 30.04.2018 р. згідно з рішенням Київської міської ради від 24.04.2018 р. № 517/4581. 
Об`єкти теплопостачання, що перебували у володінні та користуванні Публічного акціонерного товариства "Київенерго", повернуто територіальній громаді м. Києва за наказом Департаменту комунальної власності м. Києва від 04.05.2018 р. № 224 та закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством "Київтеплоенерго".
Згідно з актами приймання-передавання основних засобів, складених між Київською міською державною адміністрацією та Публічним акціонерним товариством "Київенерго", 30.04.2018 р. та 31.07.2018 р. останнє повернуло в комунальну власність насосну станцію № 4, 01.01.1966 р. введення в експлуатацію (інвентарні номери 10300000113/003, 10300002297/000 та 103000000112/000).
08.02.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольгою Вікторівною зареєстровано право власності Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,4 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, будинок 4, індексний номер: 33760093. 
В подальшому, 15.12.2017 р. вказаний об`єкт нерухомості відчужений Публічним акціонерним товариством "Київенерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс" на підставі договору купівлі-продажу.
Спір у справі виник у зв`язку з тим, що Публічне акціонерне товариство "Київенерго", на переконання прокуратури, не повернуло в комунальну власність нежитлову будівлю літ. "А" насосної станції № 4 по вул. Курганівській, 4 у Печерському районі м. Києва, не зважаючи на те, що вказана нежитлова будівля є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, та закріплена на праві господарського відання за Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго". На думку прокурора, порушення інтересів держави полягає в тому, що нерухоме майно по вул. Курганівській, 4 у Печерському районі м. Києва незаконно вибуло з комунальної власності міста, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом комунальної власності, а отже, підриває економічні засади самоврядування та порушує інтереси держави. Крім того, відсутність у законного власника, яким є Київська міська рада, доступу до вказаного майна може призвести до виникнення надзвичайних ситуацій техногенного характеру, порушення нормальних умов життєдіяльності, санітарного та епідемічного благополуччя населення, оскільки насосна станція № 4 забезпечує теплопостачання 1176 споживачів центральної частини міста Києва.
Відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 р. у справі № 1-1/99 встановлено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). 
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. 
Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини). 
Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються нездатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси чи майно (Korolev v. Russia (nо. 2), 5447/03 § 33, ЄСПЛ, від 01.04.2010; Menchinskaya v. Russia, № 42454/02 § 35, ЄСПЛ, від 15.01.2009).
В обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді прокурор посилається на порушення інтересів держави, яке, на його думку, полягає в тому, що спірна нежитлова будівля літ. "А", насосної станції № 4, загальною площею 2854,4 кв. м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві є комунальною власністю та поза волею територіальної громади міста Києва вибула з комунальної власності. Правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада. Оскільки Київська міська рада не вживала жодних заходів, спрямованих на повернення у власність територіальної громади міста Києва спірної нежитлової будівлі, що свідчить про нездійснення захисту Київською міською радою та відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" є підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру шляхом пред`явлення даного позову до суду. 
Стаття 23 Закону України "Про прокуратуру" визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Системне тлумачення абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 р. у справі № 587/430/16-ц.
Звертаючись з даним позовом, Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, вказав, у чому полягає порушення інтересів держави, та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, що мало наслідком підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави та відкриття провадження у справі № 910/3372/19.
При цьому, на виконання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 попередньо повідомив Київську міську раду про звернення до суду з даним позовом (повідомлення від 12.03.2019 р. за № 1716 вих-19).
Також судом враховано висновки Верховного Суду щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів органів місцевого самоврядування (міських рад) у разі тривалого невжиття ними заходів щодо захисту майнових прав територіальної громади (постанови від 29.05.2018 р. у справі № 917/2118/16, від 02.10.2018 р. у справі № 4/166"Б", від 15.05.2018 р. у справі № 916/2403/16). 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 р. у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 р. у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 р. у справі № 48/340.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 р. у справі № 910/8190/17.
Вбачається, що вимога прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,4 кв. м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві є направленою на захист прав Київської міської ради на спірний об`єкт нерухомості від його порушення іншою особою - Публічним акціонерним товариством "Київенерго",  за якою було зареєстровано право власності щодо того ж самого майна. 
Прокурор обґрунтовує право Київської міської ради на спірний об`єкт нерухомості розпорядженням Кабінету Міністрів України № 29-р від 31.01.2001 р., Угодою щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 р. та рішенням Київської міської ради від 24.04.2018 р. № 517/4581 про припинення Угоди. 
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 29-р від 31.01.2001 р. з державної до комунальної власності було передано насосну станцію № 4 01.01.1966 р. введення в експлуатацію за інвентарними номерами 79000112, 79000113, 79002297.
Згідно з інвентарними описами із державної до комунальної власності було передано майно, введене в експлуатацію в 1966 році, а саме: насосну станцію (основна будівля) загальною площею 368 квадратних метрів (інвентарний номер 79000112), насосну станцію (благоустрій) (інвентарний номер 79000113), насосну станцію (устаткування та трубопроводи) (інвентарний номер 79002297). 
Як передбачено умовами Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 р., Київською міською радою було передано в користування АЕК "Київенерго" насосну станцію № 4 01.01.1966 р. введення в експлуатацію за інвентарними номерами 79000112, 79000113, 79002297. Тобто, в користування відповідача-1 передано майно, яке раніше передавалось із державної до комунальної власності.
Встановлено, що Угода щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 р. була припинена рішенням Київської міської ради від 24.04.2018 р. № 517/4581. 
З листа Департаменту комунальної власності м. Києва Київської міської ради від 19.09.2018 р. за № 062/02/0-8381 вбачається, що 30.04.2018 р., 31.05.2018 р. та 31.07.2018 р. між Київською міською радою, Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Комунальним підприємством "Київтеплоенерго" були підписані акти приймання-передавання основних засобів комунальної власності територіальної громади м. Києва, які передаються виконавчому органу Київської міської ради з володіння та користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго" у зв`язку із припиненням Угоди. При цьому, в листі вказано, що серед вже підписаних актів приймання-передачі відсутні основні засоби, які можна ідентифікувати за ознаками "Курганівська, 4", "Насосна станція № 4" або інвентарними номерами, актуальними на час укладення Угоди.
Разом з цим, Публічне акціонерне товариство "Київенерго" повернуло в комунальну власність насосну станцію № 4 01.01.1966 р. введення в експлуатацію, що підтверджується актами приймання-передавання основних засобів, складеними між Київською міською державною адміністрацією та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" 30.04.2018 р. та 31.07.2018 р.
Також, в листі від 14.05.2019 р. № 062/06/10-4347 Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надав Київській місцевій прокуратурі № 6 інформацію про те, що питання списання (демонтажу) або відчуження нерухомого майна - насосної станції № 4 на вул. Курганівській, 4 в м. Києві Департаментом не розглядалось. 
Таким чином, у матеріалах справи відсутні належні докази списання (демонтажу) насосної станції № 4 (1966 року побудови) та прийняття на баланс Київською міською радою або будь-яким іншим державним органом (до 2001 року) нежитлової будівлі літ. "А", загальною площею 2854,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, будинок 4, та була побудована АЕК "Київенерго" і введена в експлуатацію 24.12.1999 р.
У листі Департаменту комунальної власності м. Києва Київської міської ради № 062/06/90-1178 від 05.02.2019 р. вказано, що об`єкт нерухомості на вул. Курганівській, 4 площею 420,0 кв. м з обладнанням (підземна частина, підвал) належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Вказаний об`єкт нерухомості було передано Публічному акціонерному товариству "Київенерго" у володіння та користування на підставі Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 р. 
Отже, до комунальної власності міста Києва належить об`єкт на вул. Курганівській, 4 площею 420,0 кв. м із інвентарними описами насосної станції 1966 року введення в експлуатацію по вул. Курганівській у м. Києві, в той час як прокурор посилається на те, що територіальній громаді міста Києва на праві комунальної власності належить нежитлова будівля літ. "А" загальною площею 2854,4 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, 4. 
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Такими чином, у матеріалах справи відсутні докази про те, що нежитлова будівля загальною площею 2854,4 кв. м по вул. Курганівська, 4 в м. Києві передавалася в державну або комунальну власність. 
Прокурор не заявляв вимог стосовно визнання за територіальною громадою права комунальної власності на спірне майно.
Також в матеріалах справи відсутні докази порушення інтересів суспільства та необхідність їх захисту, оскільки не вчинялися будь-які перешкоди власником нежитлової будівлі літ. "А" по вул. Курганівській, 4 загальною площею 2854,4 кв. м або перешкоди у користуванні обладнанням насосної станції № 4.
Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.     
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.     
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав про те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.     
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.     
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема, статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.     
Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 р. у справі № 912/1856/16, від 29.01.2020 р. у справі № 903/154/19. 
Належний спосіб захисту повинен забезпечити ефективне використання норми права у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримати відповідне відшкодування. Ефективність обраного позивачем способу захисту означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права та інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права.
Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 р. у справі № 367/2022/15-ц, від 04.09.2018 р. у справі № 915/127/18, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, а також у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 р. у справі № 922/900/19.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога прокурора про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,4 кв. м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не може бути належним способом захисту права чи інтересу територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. 
Стосовно вимоги прокурора про визнання договору купівлі-продажу спірного майна недійсним та скасування рішення державного реєстратора від 15.12.2017 р. про реєстрацію права власності на спірне майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Сервіс», колегія суддів зазначає наступне. 
Як передбачено ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
У відповідності до ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
В матеріалах справи відсутні докази невідповідності договору купівлі-продажу спірного майна, укладеного між Акціонерним товариством "Київенерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс" 15.12.2017 р., нормам чинного законодавства.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. 
Таким чином, реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. Повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. При цьому права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.07.2019 р. по справі № 910/9958/18. 
Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 р. у справі № 910/8965/18.
Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, прокурор просить визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного майна, який було укладено 15.12.2017 р. між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс", а також скасувати рішення державного реєстратора від 15.12.2017 р. про реєстрацію права власності на спірне майно за Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс".
Однак, задоволення таких вимог не призведе до відновлення порушеного права територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, оскільки з врахуванням ст. 216 ЦК України наслідком визнання такого договору недійсним буде повернення спірного майна у власність Акціонерного товариства "К.Енерго". 
Вбачається, що права особи, яка вважає себе власником майна, але не є стороною правочину не захищаються шляхом задоволення позову з використанням механізмів, передбачених нормами ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України та які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
При цьому, прокурор кваліфікує даний спір, як негаторний, хоча ним не заявлялась вимога про усунення існуючих перешкод чи зобов`язання відповідача утриматися від вчинення дій, які випливають зі змісту ст. 391 ЦК України та можуть бути предметом негаторного позову.
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 р. у справі № 331/6927/16-ц. 
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 3788 від 15.12.2017 р. нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. "А", будівлі насосної станції № 4, реєстраційний номер: 1166977580000, загальною площею 2854,4 кв. м, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Курганівська, 4, та скасування рішення державного реєстратора від 15.12.2017 р. про реєстрацію права власності на вказане майно за Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Сервіс", є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Аргументи, викладені в апеляційній скарзі, наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 276 ГПК передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 14.05.2020 р. у справі № 910/3372/19 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Заступника прокурора міста Києва з урахуванням заяви Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволенню не підлягає. 
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржників.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва з урахуванням заяви Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про приєднання до апеляційної скарги залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду м. Києва від 14.05.2020 р. у справі № 910/3372/19 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Прокуратуру міста Києва та Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 15.04.2021 р. 

Головуючий суддя                                                            С.І. Буравльов 

Судді                                                                                С.А. Пашкіна

                                                                                В.В.Андрієнко