ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
17 червня 2021 року                                                                              
м. Київ
 
справа № 755/15128/19
провадження № 51-2995км20

 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                            ОСОБА_1 ,
судді:                                                    ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання                  ОСОБА_4 ,
учасники судового провадження:
прокурор                                                      ОСОБА_5 ,
засуджений                                                 ОСОБА_6 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) за № 12019100040003868, стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в  АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засудженийОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суд) про скасування судових рішень та закриття кримінальногопровадження за недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. 
На обґрунтування своєї вимоги засуджений посилається на те, що його винуватість не доведено поза розумним сумнівом, вирок ґрунтується виключно на припущеннях, неналежних та недопустимих доказах, суперечливих показаннях потерпілих та свідків, які не містять будь-яких об`єктивних доказів його причетності до злочинів. Так, показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 не узгоджуються між собою і до того ж не відповідають наведеним у вироку, що підтверджується журналами судових засідань; ці суперечності в показаннях свідків визнав у судовому засіданні навіть прокурор, який послався на давність події та «людський фактор». Сторона захисту оскаржувала ці обставини в апеляційній скарзі, проте аудіозаписи судових засідань апеляційний суд не прослухав, свідки в апеляційний суд не з`явилися, а тому вважає, що апеляційний суд порушив його право на захист. Крім того, як зазначено у вироку, не встановлено способу вчинення злочину за ч. 3 ст. 186 КК України. 
Зазначає, що суд безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про визнання доказів недопустимими. Так, на його думку, не може бути визнано допустимими доказами, зокрема   не обстеження раніше, ніж прийнято заяву про злочин.
Указує, що згідно з рапортом працівника поліції щодо виїзду на місце події за викликом потерпілого ОСОБА_10 про вчинення злочину цей виклик було отримано о 07:24, проте сам розбійний напад було вчинено о 08:02, і така розбіжність щодо часу скоєння злочину, на його думку, може свідчити про провокацію.
Стверджує, що відомості про вчинення кримінального правопорушення було внесено до ЄРДР з порушенням визначеного законом процесуального строку (пізніше на пів години) і цей строк не було продовжено, крім того, відомості про вчинення кримінального правопорушення не відповідають дійсності, що свідчить про те, що докази отримано з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Крім того, суд не перевірив законності його затримання.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не навів в ухвалі ґрунтовних мотивів на спростування доводів його апеляційної скарги. 
 
Зміст судових рішень та встановлені судами обставини кримінального провадження 
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 2 ст. 187 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2020 рокуапеляційну скаргу обвинуваченого  ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції – без зміни.
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 28 травня 2019 року близько 08:00, перебуваючи в гральному закладі «Космолот» на вул. Алма-Атинській, 107/2 в м. Києві, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на негайне вилучення чужого майна, будучи впевненим, що в правій задній кишені ОСОБА_10 знаходиться гаманець із грошовими коштами, відкликав останнього з приміщення грального закладу на вихід, де, застосовуючи насильство, яке є небезпечним для здоров`я потерпілого ОСОБА_10 , завдав близько десяти цілеспрямованих потужних ударів руками в обличчя потерпілого, внаслідок чого збив його з ніг, чим спричинив легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров?я, та заволодів шкіряним гаманцем потерпілого ОСОБА_10 вартістю 300 грн, в   якому знаходились гроші в сумі 7000 грн.
Крім цього, 29 травня 2019 року близько 02:50 ОСОБА_6 перебував біля приватного будинку АДРЕСА_2 , де у нього виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна з приміщення гаража вищевказаного домоволодіння.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_6 у не встановлений досудовим розслідуванням спосіб незаконно проник до приміщення гаража, звідки повторно таємно викрав електричну болгарку марки «Дніпро-М» моделі МШК-1150Р, вартістю 616,67 гривень, що належить ОСОБА_7 , проте надворі на території домоволодіння його злочинні дії були помічені з боку потерпілої ОСОБА_7 .
На вимогу ОСОБА_7 зупинитись та повернути викрадене майно ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що його злочинні дії викриті та вже носять відкритий характер, утримуючи викрадену електричну болгарку, з місця вчинення злочину втік, однак на місці загубив власний мобільний телефон. Надалі ОСОБА_6 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріального збитку на суму 616,67 грн.
 
Позиції інших учасників судового провадження щодо поданої касаційної скарги
Засуджений у засіданні суду касаційної інстанції підтримав касаційну скаргу, прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого.
 
Мотиви Суду
Щодо меж перегляду
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі –КПК України) Судперевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та просить дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень Суду законом не віднесено. 
Оцінка доказів є прерогативою виключно суду першої інстанції, у передбачених законом випадках – і суду апеляційної інстанції.
Отже, суд касаційної інстанції виходить з фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судами, та не втручається у правильність проведеної оцінки доказів, зібраних у цьому провадженні.
З урахуванням меж перегляду Судом судових рішень та підстав для їх скасування або зміни, визначених ч. 1 ст. 438 КПК України, касаційний перегляд здійснено в частині перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі, щодо посилань на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Щодо доведеності винуватості
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у повторному вчиненні розбійного нападу та грабежу із проникненням у приміщення зроблено з додержанням статей 23, 91 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, а їх оцінка не суперечить ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, суд першої інстанції врахував показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , з яких убачається, що останні в ніч на 29 травня 2019    року відпочивали у дворі приватного будинку ОСОБА_11 , який має гарне освітлення, огороджений парканом, та раптом з гаража вийшов обвинувачений, який щось тримав під кофтою і швидко пішов з двору, на вимогу повернути викрадене не реагував. Вони побігли за ОСОБА_6 , виявили його разом із болгаркою під автомобілем, на що обвинувачений казав, що він тут спить, викликали поліцію, проте обвинувачений із викраденим втік, залишивши власний мобільний телефон. Суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені показання в цілому узгоджуються між собою. Будь-яких значних розбіжностей у цих показаннях вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено.
Також суд першої інстанції визнав логічними, чіткими і такими, що не змінювалися протягом усього досудового розслідування та судового розгляду, показання потерпілого  ОСОБА_10 про обставини вчиненого стосовно нього розбійного нападу, який наполягав, що саме ОСОБА_6 завдав йому тілесні ушкодження та забрав гаманець із грошима. 
Суд першої інстанції встановив, що показання потерпілих та свідків об`єктивнопідтверджуються даними відповідних протоколів огляду місця події, огляду речей, огляду відеозапису з камер спостереження грального закладу «Космолот» висновками судово-медичної експертизи від 18 липня 2019 року № 042-1267-2019,судової товарознавчої експертизи від 18 липня 2019 року № 13-1/1255, та іншими доказами, які узгоджуються між собою за кожним епізодом злочинної діяльності ОСОБА_6 .  
Суд першої інстанції з`ясував і позицію  ОСОБА_6  щодо пред`явленого обвинувачення та перевірив висунуті останнім на свій захист версії про непричетність до вчинених злочинів, вмотивовано спростувавши їх у вироку. При цьому суд урахував, що обвинувачений не заперечував свого перебування на місцях вчинення злочинів та підтвердив, що побив потерпілого  ОСОБА_10 на виході з грального закладу, а мобільний телефон загубив саме біля будинку потерпілої ОСОБА_7 .
Той факт, що слідством і судом не встановлено, яким чином   ОСОБА_6 проник до гаражу потерпілої ОСОБА_7 , не впливає на кваліфікацію дій засудженого та доведеність його винуватості. 
На підставі аналізу вищевказаних доказів, враховуючи конкретні обставини провадження, спосіб, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку та дії ОСОБА_6 після нападу з метою заволодіння майна на потерпілого ОСОБА_10 та відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов висновку, що  ОСОБА_6 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачав їхні суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, тобто вчинив умисні корисливі злочини. 
Отже, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зібрані докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно  ОСОБА_6 .  
На думку Суду, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження дії  ОСОБА_6  правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 187 і ч. 3 ст. 186 КК України.
Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. 
Зазначені вимоги судом першої інстанції виконано в повному обсязі.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено відповідно до вимог закону. Суд апеляційної інстанції ретельно проаналізував доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі, та надав їм належну оцінку, навівши в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Щодо допустимості окремих доказів 
Суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення клопотання обвинуваченого та визнання недопустимим доказом висновку експерта від 18 липня 2019 року № 13-1/1255 щодо ринкової вартості викраденого товару, а саме електричної болгарки, яка, на думку захисту, не була новою та використовувалася потерпілою деякий час. Як зазначив суд у вироку, в цьому конкретному випадку для кваліфікації дій особи за ч. 3 ст. 186 КК України розмір завданої шкоди та вартість відкрито викраденого майна значення не мають. Водночас вказаний висновок експерта складено відповідно до вимог КПК України, він є належним і допустимим доказом у цьому кримінальному провадженні.
Доводи в касаційній скарзі ОСОБА_6 щодо недопустимості висновку                           судово-медичної експертизи від 18 липня 2019 року № 042-1267-2019 через те, що потерпілого було направлено на судово-медичне обстеження раніше, ніж прийнято заяву про злочин, також є безпідставними. Так, з матеріалів провадження вбачається, що відомості до ЄРДР внесено 29  травня 2019 року, а вказану експертизу проведено на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року, винесеної за клопотанням слідчого ГУ НП у м. Києві.
Як установив місцевий суд, зазначені експертизи проведено в передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку, з додержанням вимог статей 242– 244 КПК України, за змістом вони відповідають вимогам статей 101, 102 КПК України, а тому фактичні дані, зазначені в цих висновках, є допустимими доказами в цьому кримінальному провадженні
Також суд першої інстанції визнав допустимим доказом досліджений у судовому засіданні протокол огляду від 13 липня 2019 року, в ході якого було оглянуто                     DVD-диск з  відеозаписами з камер спостереження  грального закладу «Космолот» за 28 травня 2019 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , який пояснив, що камерами зафіксовано, як він разом з ОСОБА_6 знаходився в приміщенні грального закладу «Космолот», а також підтвердив, що після виходу з грального закладу ОСОБА_6 завдав йому тілесних ушкоджень та, розірвавши задній карман штанів, заволодів гаманцем із грошовими коштами.
Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі стверджує, що вказаний протокол огляду від 13 липня 2019 року з DVD-диском є недопустимим доказом, оскільки стороною обвинувачення надано не оригінал запису з камер спостереження, а його копію, де зафіксовано саме спілкування ОСОБА_10 та   ОСОБА_6 . Проте   Суд не вважає за необхідне визнавати цей доказ недопустимим, оскільки   відеозапис на DVD-диску підтверджує ті обставини, які ніким не оспорюються, а саме перебування засудженого та потерпілого разом у гральному закладі «Космолот» у день і час відповідно до пред`явленого обвинувачення.
Щодо протоколів затримання особи
З матеріалів провадження вбачається, що посилання ОСОБА_6 про порушення його права на захист при затриманні перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій та не знайшли свого підтвердження.
Так, за протоколами затримання особи (т. 1, а.п.183-184) та особистого обшуку (т. 1, а.п.185) ОСОБА_6 було затримано в порядку ст. 208 КПК України о 02:50 29 травня 2019 року та проведено особистий обшук як особи, підозрюваної у вчиненні злочину; з моменту затримання ОСОБА_6 було роз`яснено його права, передбачені ч.3 ст. 42 КПК України, та повідомлено орган, уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги, а саме Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у м. Києва, після чого призначено захисника ОСОБА_12 .
Також за протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 14 серпня 2019 року (т. 1, а.п. 55-56) ОСОБА_6 було фактично затримано 13 серпня 2019 року о 22:10 на підставі ухвали слідчого судді від 23 липня 2019 року (т. 1, а.п. 57),  ОСОБА_6 були роз`яснені його права, передбачені ч. 3 ст. 42 КПК України, та залучено захисника ОСОБА_13 .
Засуджений у касаційній скарзі не зазначає, яким чином при затриманні було порушено його право на захист. Проведення з ОСОБА_6 на місці затримання слідчих дій без участі захисника, про що він зазначив у протоколі затримання від 29 травня 2019 року, нічим не підтверджено.
Щодо доводів про інші порушення вимог кримінального процесуального закону
Посилання обвинуваченого на те, що час вчинення інкримінованих йому злочинів не узгоджується з часом отримання виклику працівниками поліції відповідно до рапортів поліцейського роти № 3 батальйону № 2 полку № 2 УПП в м. Києві ДПП ОСОБА_14 та заступника роти № 3 батальйону № 2 полку № 7 з обслуговування лівого берега УПП в м. Києві ОСОБА_15 , також було предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, які дійшли висновку, що зазначене жодним чином не спростовує обставин вчинення кримінальних правопорушень щодо потерпілого ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_7 , а   також часу, місця та способу їх вчинення, зазначених у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, які об`єктивно узгоджуються з чіткими, логічними та послідовними показаннями потерпілих, свідків та іншими дослідженими в судовому засіданні доказами.
Внесення відомостей до ЄРДР пізніше на 36 хвилин від строку, визначеного ст. 214 КПК України (24 години), на думку Суду, не є таким порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке б тягнуло визнання всіх доказів, отриманих у ході досудового розслідування за цим епізодом, недопустимими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
З огляду на вказане в касаційній скарзі засудженого не наведено доводів, які спростовували б правильність висновків суду щодо доведеності винуватості  ОСОБА_6  та кваліфікації його дій. 
Даних про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність або істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне, обґрунтоване рішення та були б безумовними підставами для його зміни або скасування, матеріали провадження не містять. 
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги не встановлено.
 
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
 
Касаційну скаргу засудженого   ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 листопада 2020 рокустосовно ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                    ОСОБА_3