КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №367/5509/19                                                                                       головуючий у І інстанції: Карабаза Н.Ф. провадження 22-ц/824/7268/2020                                                                                           доповідач: Сліпченко О.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
16 червня 2021 року                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1  про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-
ВСТАНОВИВ:
В липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приват банк» (далі АТ КБ «Приват банк» та/або Банк) звернулось з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 підписав заяву б/н від 26 вересня 2011 року, згідно якого отримав кредит у розмірі 11 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Крім того, відповідно до договору № KIJRRL25134004 від 20.03.2013 року, отримав кредит у розмірі 4024,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення                         19 березня 2015 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник  ОСОБА_2  помер.
Позивач вказував, що спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є  ОСОБА_1 , вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: АДРЕСА_1 . 
13 лютого 2017 року була направлена претензія кредитора до Бучанської міської державної нотаріальної контори, 
19 лютого 2018 року було отримано відповідь про те, що претензію позивача буде долучено до спадкової справи № 146/2016 до майна померлого 
Позивав вважав, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника, спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені строки.
11 квітня 2019 року до спадкоємця ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно якого позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. 
Станом на дату смерті заборгованість позичальника за кредитним договором № б/н становила 105 125,91 грн., заборгованість позичальника за кредитним договором                     № KIJRRL25134004 становила 6757,60 грн.
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 111 883,51 грн. за вищевказаними кредитними договорами та судові витрати в розмірі 1921 грн.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
Вважає, що відповідач являється спадкоємцем позичальника спірних грошових коштів, а тому спірна сума підлягає стягненню з нього, посилання місцевого суду на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач прийняв спадщину вважає необґрунтованими, оскільки відомості про те, що останній відмовився від спадзини також відсутні. 
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що не являється спадкоємцем його брата ОСОБА_2 , не звертався за спадщиною, що відкрилась після його смерті та не отримував спадкового майна.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами;
1)                 письмовими, речовими і електронними доказами;
2)                 висновками експертів
3)                 показань свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.
 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач прийняв спадщину                                 ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави для стягнення із нього заборгованості, яка входить до складу спадщини.
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.
 
Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2  26 вересня 2011 року укладено кредитний договір № б/н, згідно якого він отримав кредит у розмірі 11500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідно до договору № KIJRRL25134004 від 20 березня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та  ОСОБА_2 , останнім отримано кредит у розмірі 4024,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 березня                2015 року.
Згідно розрахунку заборгованості станом на дату смерті позичальника за кредитним договором № б/н від 26 вересня 2011 року, заборгованість перед банком становить                        105 125,91 грн., яка складається з наступного: 11500,00 грн. - заборгованість за кредитом; 32217,13 грн. - нараховано процентів за користування кредитом; 6095,96 грн. - заборгованість з комісії; 55312,82 грн. - нараховано пені. Станом на дату смерті заборгованість позичальника за кредитним договором № KIJRRL25134004 від 20 березня 2013 року перед банком становить 6 757,60 грн., яка складається з наступного: 1827,25 грн. - заборгованість за кредитом; 1,52 грн. - нараховано процентів за користування кредитом; 64,38 грн. - заборгованість з комісії; 4864,45 грн. - нараховано пені.
Згідно копії ухвали Ірпінського міського суду Київської області про закриття провадження по справі № 367/7619/16-ц від 14 листопада 2016 року,  ОСОБА_2  згідно відомостей Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Київській області помер 14 квітня 2016 року.
Листом №12/02-14 від 11 січня 2018 року Бучанська міська державна нотаріальна контора повідомила ПАТ КБ «Приватбанк» про те, претензію позивача буде долучено до спадкової справи № 146/2016 до майна померлого приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .
 
Як було зазначено, у зв`язку з утворенням заборгованості за вищевказаним кредитним договорами позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1  , посилаючись на те, що останній проживав разом з позичальником на день смерті та прийняв спадщину, тому є його спадкоємцем.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України).
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України.
Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст. 1269 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст.1268 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані  задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із  спадкоємців зобов`язаний задовольнити   вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора  накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористався.
В оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк»   зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №306/486/17 (провадження №61-34520св18).
У даній справі позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності, обсягу та вартості спадкового майна, а також того, що відповідач є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_2 .
Крім того, Банк не надав доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 дійсно є спадкоємцем померлого позичальника.
 
Факт реєстрації місця проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 ., не є безумовним доказом того, що відповідач проживав разом із позичальником на день смерті останнього та є особою, яка відповідно до вимог                     ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого.  
Також позивач не довів, що відповідач за правилами ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки з наданих позивачем документів неможливо беззаперечно встановити, що на час відкриття спадщини позичальник та відповідач проживали разом.
Враховуючи вищезазначене, й недоведеність позивачем факту наявності та об`єму спадкового майна після смерті ОСОБА_2 , у межах вартості якого спадкоємець останнього несе відповідальність перед кредитором, колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог                                     АТ КБ «ПриватБанк».
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав що позивачем не надано належних та допустимих доказів про прийняття спадщини спадкоємцями та вартість майна, прийнятого спадкоємцями, відхиляються судом апеляційної інстанції.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд незаконно відмовив у позові та позбавив позивача права на поновлення своїх порушених прав за рахунок майна одержаного у спадщину, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, тоді як позивачем не надано належних доказів, на підставі яких суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку для задоволення позову.
Крім того, колегія суддів зауважує, що за змістом ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.
З матеріалів справи вбачається, що в Ірпінськму міському суді Київської області перебувала справа, щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_2 - №367/7619/16-ц, провадження в якій було закрите у зв`язку із смертю відповідача. 
Ухвалу про закриття провадження отримано АТ КБ «ПрииватБанк» 30 листопада     2016 року, відповідно до штемпеля Банку на її копії наданої позивачем (а.с. 35) 
Позивач звернувся до нотаріальної контори із претензією кредитора 15 листопада 2017 року (а.с. 48), а до відповідача з листом-претензією 11 квітня 2019 року(а.с.50) та з позовом в червні 2019 року. 
Таким чином, АТ КБ «ПрииватБанк» пропустило строк шести місяців від дня, коли дізналось про відкриття спадщини, наслідком чого є позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням.
Колегія суддів враховує, що вказаний строк пропущено позивачем навіть в разі розрахунку його початку від дати отримання позивачем 30 листопада 2016 року копії ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 14 листопад 2016 року, з якої кредитору стало достеменно відомо про смерть боржника.  
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. 
Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року.

                                                                                           Сліпченко О.І.
 
                                                                                            Гаращенко Д.Р.
 
                                                                                                        Сушко Л.П.