П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 489/5917/19	
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.
суддів: Стас Л. В., Шеметенко Л. П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просив:
- стягнути невиплачену при звільненні компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки в сумі 57  203,01 грн.;
- стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - з 30 серпня 2019 року по день ухвалення судового рішення.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 пояснив, що у період з 17 грудня 2015 року по 29 серпня 2019 року займав посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 , на час його повноважень, тобто перебував у трудових відносинах з відповідачем.
Втім, в порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, відповідач в день звільнення письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та по дату звернення до суду, не здійснив виплату компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки в кількості 81 календарний день.
Позивач впевнений у тому, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 вказаного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За таких обставин ОСОБА_1 навів розрахунок за яким, на його думку, з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку на його користь 57  203,01 грн. грошової компенсації за дні невикористаної основної відпустки (81*706,21 грн.) та 46  237,12 грн. середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні та до моменту подання даного позову (62*745,76 грн.).
Для підтвердження наявності права на грошову компенсацію позивач послався на Конституційний Суд України, який неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007).
Зокрема, у Рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.
ОСОБА_1 також посилався на постанови Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №803/1212/16, від 19 квітня 2018 року у справі №806/1183/16, від 1 березня 2018 року у справі №806/1551/17, від 1 березня 2018 року у справі №806/1309/17, від 7 лютого 2018 року у справі №806/535/16 (за аналогією права) - питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (в т.ч. компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що визначає порядок, умови, склад, розміри виплат помічникам-консультантам народного депутата України. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 невиплачену при звільненні компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки в сумі 57 203,01 грн.
Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2  000,00 грн.
В решті позову – відмовлено.
Вирішуючи спір по суті в частині задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що нормами Закону України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року №2790-XII (далі - Закон №2790-XII) визначено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, однак, не передбачено права обмежувати у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.
Суд вказав про те, що визначення конкретної суми компенсаційної виплати, в даному випадку, не відноситься до дискреційних повноважень відповідача, оскільки порядок обчислення щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки регулюється постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої  заробітної  плати"  (далі по тексту - Порядок №100).
При цьому, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні вимог про стягнення повної суми середнього заробітку, суд виходив очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.
Суд дійшов висновку, що  є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2 000,00 грн. 
На думку суду, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на його користь 2000,00 грн. середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку при звільненні за весь період невиплати, ОСОБА_1 просить скасувати рішення у вказаній частині, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування своїх доводів скаржник вказує, що в рішенні Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, на яке послався суд першої інстанції, спірні правовідносини досліджувались в частині можливого зловживання працівником правом, що встановлено  статтями 116, 117 КЗпП України.
Зокрема, працівник, якому не здійснено виплату, передбачену трудовим законодавством, тривалий період утримувався від звернення до суду за захистом порушеного права, що призвело до виникнення значних сум компенсацій, відповідно до 
Утім, як зазначає скаржник, у даному випадку він вжив усіх процесуальних дій, у тому числі намагався врегулювати даний спір в позасудовому порядку, подавши до Апарату Верховної Ради України 16 жовтня 2019 року заяву про виплату компенсації, та в межах двомісячного строку – 30 жовтня 2019 року звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
ОСОБА_1 вказує, що відповідно приписів ч.1 ст. 117 КЗпП України посадова особа Апарату Верховної Ради України усвідомлювала значення своїх дій, проте умисно не виплатила компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, посилаючись начебто на відсутність правових підстав та відповідних коштів в бюджеті.
При цьому, ОСОБА_1 вказав, що на офіційному веб-сайті Верховної ради України (https://www.rada.gov.ua/documents/gosp_fin_dij_dос/р_bd_рr/167148.html) міститься Звіт про виконання паспорта бюджетної програми здійснення законотворчої діяльності Верховної Ради України за 2019 рік (роздруківка якого міститься в матеріалах справи), залишок коштів (економія) у 2019 році на оплату праці та нарахування народних депутатів України, їх помічників-консультантів згідно відпрацьованого часу становив на 01 січня 2020 року - 18  988  600,00 грн.
Таким чином, на переконання позивача, у відповідача не було перешкод для проведення з ним повного розрахунку при звільненні, невиконання таких дій, призводить до обов`язку  виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки).
Поряд з цим, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі навів розрахунок середнього заробітку за час затримки, який, з дати звільнення до дати ухвалення судового рішення від 18 грудня 2020 року (329 робочі дні) склав 353  072,93 грн. 
Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Фактичні обставини справи.

Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 15 грудня 2015 року №10006, на підставі Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 прийнято з 17 грудня 2015 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень.
На підставі розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 23 червня 2016 року №2117-к ОСОБА_1 переведено на посаду помічника-консультанта без поширення на нього дії Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 27 серпня 2019 року №1305-к вирішено звільнити позивача із займаної посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України з 29 серпня 2019 р., у зв`язку із закінченням строку трудового договору.
У наведеному розпорядженні передбачено виплата працівнику компенсації за невикористані щорічні основні і додаткові відпустки, згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України. Указано, що кількість невикористаних ОСОБА_1 днів щорічної основної відпустки склало 81 день.
У день звільнення, 29 серпня 2019 року, відповідач письмово не повідомив ОСОБА_1 про нараховані йому, при звільненні, суми та не здійснив їх виплату.
16 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані 81 день відпустки в розмірі 57203,01 грн., відповідь на яку не отримав.
Із листа Управління справами Апарату Верховної Ради України  від 09 грудня 2019 року №15/14-2152 (242082) випливає, що всі виплати помічникам-консультантам здійснюються тільки в межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. Відповідач зауважив, що фонд оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2  розподілений повністю та на момент звільнення позивача (станом на 29 серпня 2019 року) економія фонду оплати праці помічників-консультантів  відсутня.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Доводи апеляції ОСОБА_1 стосуються незгоди з рішенням суду першої інстанції що суми стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні. Скаржник наполягає, що сума стягнення повинна складати за 329 робочих днів   353 072,93 грн.
Досліджуючи дані доводи колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.
Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20 травня 2020 року, справа №816/1640/17).
Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, колегія суддів вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки по день фактичного розрахунку.
Вирішуючи вимоги щодо розміру виплати середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, колегія суддів виходить з такого.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, заробітна плата ОСОБА_1 за останні повні два календарні місяці перед звільненням з займаної посади – червень-липень 2019 року склала 44  000,00 грн.
Середньоденний заробіток позивача становить 1073,17 грн. (44000,00 грн.: 41 робочих днів).
Період затримки слід вважати з дати звільнення - 27 серпня 2019 року по дату прийняття рішення судом першої інстанції (18 грудня 2020 року), тобто 329 робочі дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки становить 353  072,93 грн. (329 х 1073,17 = 353  072,93 грн.).
Ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності, суд апеляційної інстанції вважає, що сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку має становити 20  000,00 грн.
Отже, рішення суду першої інстанції, в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористану основну відпустку, належить змінити шляхом часткового задоволення позову у цій частині в сумі 20  000,00 грн.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставою для зміни рішення є, зокрема невідповідність висновків суду обставинам справи. На думку колегія суддів така невідповідність виявилася в неправильній оцінці суду майнових втрат позивача, його активних дій щодо своєчасного проведення остаточного розрахунку та протиправної бездіяльності роботодавця виконати свій обов`язок, встановлений ст. 116 КЗпП України.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуто рішення суду першої інстанції, у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку – змінити.
Викласти абзац третій резолютивної частини рішення у наступній редакції:
Стягнути з Апарату Верховної Ради України (вул. Грушевського, 5, м. Київ, 01008, код за ЄДРПОУ 20064120) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20  000 (двадцять тисяч) грн.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 20.04.2021 року.