Постанова
Іменем України
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 758/2170/20
 
провадження № 61-14134 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі: акціонерне товариство «Укрсиббанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна компанія»;
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Авто-Холдінг»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна компанія» на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020  року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є., Рубан С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна компанія» (далі - ТОВ «Українська металургійна компанія»), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Авто-Холдінг» (далі - ТОВ «Авто-Холдінг»), про визнання договору факторингу частково недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що 03 травня 2007 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Авто-Холдінг» в особі директора ОСОБА_1 укладено кредитний договір, до якого у подальшому неодноразово укладались додаткові угоди.
20 листопада 2017 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Українська металургійна компанія» укладено договір факторингу № 81/FAA (далі - договір факторингу), відповідно до якого АТ «Укрсиббанк» відступило на користь ТОВ «Українська металургійна компанія» права грошової вимоги за кредитним договором, а саме: увесь обсяг заборгованості боржника ТОВ «Авто-Холдінг».
Додатковою угодою від 15 грудня 2017 року № 2 до договору факторингу внесено зміни, а саме: викладено у новій редакції пункти 1.1. та 1.10. договору факторингу.
Відповідно до абзацу 5 пункту 1.1. договору факторингу (у редакції додаткової угоди від 15 грудня 2017 року № 2) передбачено, що укладенням цього договору клієнт також безумовно, безвідклично і остаточно відступає фактору усі та будь-які існуючі та можливі права вимоги за недоговірними зобов`язаннями боржника та будь-яких пов`язаних із ним осіб (включаючи вимоги щодо відшкодування будь-якої шкоди та вимоги, що можуть бути пред`явлені в майбутньому), що виникли та/або виникнуть з кредитного договору та/або договорів забезпечення або у зв`язку з ним/ними, як до сторін кредитного договору та/або договорів забезпечення, включаючи (без обмеження) всі вимоги у зв`язку з наданням неправдивої інформації, шахрайством та злочинною змовою, і незалежно від того, чи права вимоги регулюються законодавством та/або юрисдикцією України, законодавством та/або юрисдикцією Англії або будь-якою іншою системою права.
Абзацом 2 пункту 1.1. договору факторингу (у редакції додаткової угоди від 15 грудня 2017 року № 2) передбачено, що з дати переходу права вимоги до фактора переходять всі процесуальні права клієнта за усіма судовими справами та кримінальними провадженнями, що зазначені у пункті 1.10. та додатку № 4 до цього договору та стосуються кредитного договору та договорів забезпечення.
Вважає, що зміни до договору факторингу у редакції додаткової угоди від 15 грудня 2017 року № 2 суперечать чинному законодавству, є незаконними, несправедливими, недобросовісними.
На підставі договору факторингу можливо відступити тільки ті права вимоги, які виникають із договірних зобов`язань. Предметом договору факторингу не можуть бути права вимоги, які виникають із недоговірних зобов`язань.
Боржником за договором факторингу може бути тільки набувач послуг чи товарів за первинним договором.
Позивач була директором ТОВ «Авто-Холдінг», підписувала кредитний договір та додаткові угоди до нього, право вимоги за яким АТ «Укрсиббанк» підступив ТОВ «Українська металургійна компанія», у тому числі, щодо недоговірних зобов`язань відповідно до договору факторингу у редакції додаткової угоди від 15 грудня 2017 року № 2.
Вважає, що уклавши договір факторингу відповідачі незаконно створили підставу для її відповідальності перед ТОВ «Українська металургійна компанія» за недоговірними зобов`язаннями.
ТОВ «Українська металургійна компанія», керуючись договором факторингу, звернулось до слідчого управління головного управління Національної поліції у м. Києві з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення щодо заволодіння ТОВ «Авто-Холдінг» та групою компаній «АІС» шляхом зловживання довірою кредитними коштами ТОВ «Авто-Холдінг» за кредитним договором із АТ «Укрсиббанк».
Постановою слідчого управління головного управління Національної поліції у м. Києві від 05 квітня 2018 року ТОВ «Українська металургійна компанія» визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 12013110000001043, за фактом заволодіння шляхом обману грошовими коштами АТ «Укрсиббанк» в особливо великому розмірі (частина четверта статті 190 КК України). 
Позивача 20 листопада 2019 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, у кримінальному провадженні № 12013110000001043.
Вважає, що оспорюваними умовами договору факторингу ТОВ «Українська металургійна компанія», як новому кредитору за кредитним договором, а також, як потерпілому в кримінальному провадженні № 12013110000001043, у якому позивач набув статусу підозрюваного, фактично надано право вимагати від неї належного та реального виконання недоговірних зобов`язань з відшкодування майнової шкоди в порядку, визначеному Кримінально-процесуальним кодексом України.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними з моменту укладення умови абзацу 5 та 2 пункту 1.1. договору факторингу, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Українська металургійна компанія» 20 листопада 2017 року № 81/FAA у редакції додаткової угоди від 15 грудня 2017 року № 2.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року у складі суддіЛаріонової Н. М. у відкритті провадження відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір підвідомчий господарському суду, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України у відкритті провадження відмовлено.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних між особою кредитора. Закон не містить вичерпного переліку таких зобов`язань. Отже, в недоговірних зобов`язаннях, зокрема, тих, які виникають у зв`язку з наданням неправдивої інформації, шахрайством та злочинною змовою (а саме такі вимоги були відступлені банком на користь ТОВ «Українська металургійна компанія» за договором факторингу), не допускається заміна кредитора, оскільки такі зобов`язання нерозривно пов`язані з особою директора. Предметом договору факторингу та договору про відступлення права вимоги не можуть бути права, які виникають з недоговірних зобов`язань. На момент укладення кредитного договору та додаткових угод до нього ОСОБА_1 була директором ТОВ «Авто-Холдінг», тобто, посадовою особою, уповноваженою здійснювати від імені товариства юридичні дії, спрямовані на встановлення, зміну або зупинення правових відносин. При цьому позивачка вказувала, що вона була пов`язаною з ТОВ «Авто-Холдінг» особою на момент укладення кредитного договору та додаткових угод до нього, укладала від імені ТОВ «Авто-Холдінг» кредитний договір та додаткові угоди до нього з АТ «УкрСиббанк». Отже, позивач належить до пов`язаних з ТОВ «Авто-Холдінг» осіб, вимоги до яких за недоговірними заповзаннями були відступлені банком на користь ТОВ «Українська металургійна компанія» на підставі договору факторингу. Вищенаведене свідчить про те, що позивач звернулась до суду з цим позовом, як фізична особа, з метою захисту своїх прав, свобод та законних інтересів, а не прав та інтересів ТОВ «Авто-Холдінг». Тому висновки суду першої інстанції про те, що даний спір відноситься до господарської юрисдикції, є передчасними.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У вересні 2020 року ТОВ «Українська металургійна компанія» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року скасувати й залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначав неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 758/2170/20 із Подільського районного суду м. Києва. 
 
У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано вимоги статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України, а також не враховано, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсними пунктів договору факторингу цілком підпадають під юрисдикцію господарських судів, оскільки сторонами оскаржуваних договорів є лише юридичні особи, а визнання недійсними таких договорів вирішується включно за правилами господарського судочинства.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи
 
03 травня 2007 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Авто-Холдінг» в особі директора ОСОБА_1 укладено кредитний договір, до якого у подальшому неодноразово укладались додаткові угоди.
 
Суд першої інстанції зауважив, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у цій справі до відповідачів саме як директор ТОВ «Авто-Холдінг», при цьому предметом позову є договір факторингу від 20 листопада 2017 року № 81/FАА, укладений між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Українська металургійна компанія», за яким останньому банк відступив заборгованість ТОВ «Авто-Холдінг» за зазначеним кредитним договором. 
 
Абзацом 5 пункту 1.1. договору факторингу (у редакції додаткової угоди від 15 грудня 2017 року № 2) передбачено, що укладенням цього договору клієнт також безумовно, безвідклично і остаточно відступає фактору усі та будь-які існуючі та можливі права вимоги за не договірними зобов`язаннями боржника та будь-яких пов`язаних із ним осіб (включаючи вимоги щодо відшкодування будь-якої шкоди, та вимоги, що можуть бути пред`явлені в майбутньому), що виникли та/або виникнуть з кредитного договору та/або договорів забезпечення або у зв`язку з ним/ними, як до сторін кредитного договору та/або договорів забезпечення, включаючи (без обмеження) всі вимоги у зв`язку з наданням неправдивої інформації, шахрайством та злочинною змовою, і незалежно від того, чи права вимоги регулюються законодавством та/або юрисдикцією України, законодавством та/або юрисдикцією Англії або будь-якою іншою системою права. 
 
Пунктом 1.10. договору факторингу погоджено, що фактор підтверджує, що йому відомо про судові справи, виконавчі провадження та кримінальне провадження № 12013110000001043, що зазначені у додатку до цього договору.
 
Також, вказаним договором визначено, що з дати переходу права вимоги до фактора переходять всі процесуальні права клієнта за усіма судовими справами та кримінальним провадженням, що зазначені у пункті 1.10. та додатку № 4 до цього договору та стосуються кредитного договору та договорів забезпечення.
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частини другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ТОВ «Українська металургійна компанія» підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.
 
З огляду на пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Наведена норма свідчить, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
 
Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до місцевого загального суду з позовом до АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Українська металургійна компанія» про визнання частково недійсним договору факторингу, а саме положень договору факторингу про передачу ТОВ «Авто-Холдінг» недоговірних зобов`язань.
 
Зміст і підстави поданого позову свідчать про те, що фізична особа ОСОБА_1 звернулася до суду загальної юрисдикції з позовом до АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Українська металургійна компанія», як первісного та нового кредитора, про визнання частково недійсним правочину, яким передано право грошової вимоги за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи.
 
Частиною другою статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
 
Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями.
 
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спір підвідомчий господарському суду та з огляду на пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України розгляд цієї справи відноситься до юрисдикції господарських судів, оскільки предметом позову є оспорювання господарської угоди між суб`єктами господарювання в частині переданих прав та обов`язків.
 
Колегія суддів зауважує, що питання визначення юрисдикції у спорах фізичних осіб з суб`єктами господарювання щодо оспорювання господарської угоди вже було предметом розгляду Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.
 
Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19).
 
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України не зумовлюють належність до господарської юрисдикції справ виключно необхідністю здійснення господарської діяльності всіма учасниками справи, цілком достатнім для їх належності до господарської юрисдикції є те, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
 
Із справи слідує, що оспорювані ОСОБА_1 положення договору факторингу від 20 листопада 2017 року № 81/FAA укладено між АТ «Укрсиббанк» і ТОВ «Українська металургійна компанія» у редакції додаткової угоди від 15 грудня 2017 року № 2, як суб`єктами господарювання в ході проведення ними господарської діяльності.
 
Встановивши, що між позивачем та відповідачами існує спір щодо визнання частково недійсним правочину, яким передано право грошової вимоги за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі.
 
Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 758/2571/20 (провадження № 61-10355св20)та від 26 травня 2021 року у справі № 758/2241/20(провадження № 61- 2395св20).
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржену постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
 
Колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 аргументи в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України не підтверджують наявність виключної правової проблеми і не свідчать про необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому в задоволенні клопотання необхідно відмовити. 
 
Керуючись статтями 400, 406, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна компанія» задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020  року скасувати.
 
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     В. В. Шипович