Постанова
Іменем України
 
26 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 638/11289/18
провадження № 61-17649св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Державна казначейська служба України, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Прокуратура Харківської області, Прокуратура Київської області,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 травня 2020 року у складі судді Цвірюка Д. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Тичкової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: прокуратура Харківської області, прокуратура Київської області, про відшкодування моральної шкоди,  посилаючись на те, що відповідачі з порушенням закону використовують за місцем свого проживання певні радіоелектронні пристрої (можливо спеціальні технічні засоби негласного отримання інформації) з метою заподіяння йому шкоди. Такі пристрої несанкціоновано підключаються до мережі інтернет, забезпечуються електропостачанням безобліково та використовуються для заподіяння шкоди здоров`ю шляхом спрямованого впливу на внутрішні органи людини за допомогою стоматологічних пломб, які мають властивості провідників та напівпровідників. Протягом тривалого часу він відчуває щоденний головний біль та лицьовий біль, порушення функцій внутрішніх органів від спрямованої дії електромагнітних полів. Також для заподіяння шкоди відповідачами використовуються арматури, вентиляційні шахти, власні квартири та шахти ліфта. 19 січня 2015 року через декілька годин після його виходу з приміщення Московського районного суду міста Харкова поблизу будівлі суду стався вибух. Вважає, що такі дії відповідачів спрямовані на його залякування та пов`язані з його обізнаністю про зміни секретних протоколів допитів, складених в порядку конфіденційного співробітництва членів злочинної групи ОСОБА_13 - ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та інших учасників конфлікту із застосуванням автоматичної зброї, який стався 21 квітня 1997 року в селі Яблунівка Білоцерківського району Київської області, в результаті чого загинув ОСОБА_17 і поранений ОСОБА_18 . Вказані документи віднесені до державної таємниці, в них описані індивідуальні ознаки і характеристики, за якими можна було ідентифікувати осіб - учасників злочину, щодо яких давалися показання. Дії відповідачів спрямовані на встановлення йому психіатричного діагнозу, постановку на облік у психіатра і таким чином виключення зі складу осіб, які можуть бути допитані про зміст секретних протоколів допитів. Внаслідок спрямованої дії електромагнітних полів йому було проведено гайморотомію, у зв`язку з чим в нього різко знизився артеріальний тиск. Також від дії електромагнітних полів виходять з ладу його побутова техніка, поламалися кілька навушників, розетки, монітор, три мобільні телефони, дві материнські плати, блоки живлення, накопичувачі жорстких дисків та інше. Незаконне використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації і порушення при проведенні негласних оперативно-розшукових заходів стало можливим внаслідок неналежного здійснення функцій з нагляду за дотриманням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, а саме Прокуратурою Київської області та Прокуратурою Харківської області. Від спрямованих електромагнітних полів йому заподіяно фізичний біль, душевні страждання, порушення функцій внутрішніх органів, зміну зовнішності, внаслідок чого було порушено його соціальні зв`язки у професійному та особистому житті, плани, для відновлення яких необхідно докладати значних зусиль. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Державної казначейської служби України на свою користь 10 637 852 грн на відшкодування моральної шкоди за період 1999-2018 років; стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди за період 1984-1997 років.
 
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що правовідносини, які склалися між ОСОБА_1 та Прокуратурою Харківської області й Прокуратурою Київської області, врегульовані кримінальним процесуальним законодавством і не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Також позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, а обставини, на які він посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідачів відшкодування моральної шкоди.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 травня 2020 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Позивач фактично звинувачує відповідачів у неправомірному застосуванні щодо нього оперативно-розшукових заходів та у вчиненні ними діянь, які є кримінально карними, однак в рамках цивільної справи суд позбавлений можливості дати оцінку правомірності оперативно-розшукових заходів та зробити висновки щодо вчинення особами діянь, внаслідок яких позивачу спричинено моральну шкоду. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо оскарження або визнання незаконними дій чи бездіяльності органів прокуратури, їх посадових або службових осіб.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
17 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначив пункт 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та послався на те, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили належним чином докази, необґрунтовано відхилили його клопотання про витребування і дослідження доказів та про призначення судових експертиз. Справа розглянута неповноважним складом суду, оскільки місцевий суд не має спеціалізації з розгляду справ з державною таємницею. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 03 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дзержинського районного суду міста Харкова.
 
29 грудня 2020 року справа № 638/11289/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
За змістом пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилався на те, що в період 1984-1997 років та в період 1999-2018 років відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за місцем свого проживання з порушенням закону використовують певні радіоелектронні пристрої з метою заподіяння йому шкоди та негласного отримання інформації, що спричинило йому моральні страждання. Незаконне використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації і порушення при проведенні негласних оперативно-розшукових заходів, внаслідок чого йому заподіяно шкоду, стало можливим у зв`язку з неналежним здійсненням функцій з нагляду за дотриманням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, а саме Прокуратурою Київської області та Прокуратурою Харківської області, тому позивач також просив стягнути відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
 
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.
 
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).
 
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження.
 
За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
 
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
 
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.
 
Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.
 
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди внаслідок використання відповідачами за місцем свого проживання певних радіоелектронних пристроїв. Крім того, ОСОБА_1 не надав доказів спричинення йому душевних страждань внаслідок дій (бездіяльності) Прокуратури Київської області та Прокуратури Харківської області, наявності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення.
 
Що стосується підстави, з якої відкрито касаційне провадження у справі, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК, то її обґрунтування, наведене заявником у касаційній скарзі, не свідчить про помилковість застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права з огляду на таке.
 
Заявивши клопотання про витребування і дослідження доказів та про призначення судових експертиз, ОСОБА_1 вказував на необхідність встановлення обставин щодо заподіяння йому моральної шкоди незаконними діями відповідачів, спрямованими на його залякування, у зв`язку з його обізнаністю про злочинні діяння певних осіб.
 
Відхиляючи доводи ОСОБА_1 в цій частині, суди виходили з того, що в межах цивільної справи суд позбавлений можливості надати оцінку правомірності оперативно-розшукових заходів та зробити висновки щодо вчинення особами діянь, які є кримінально карними. Допустимими, достовірними та достатніми доказами цих обставин міг би бути вирок у кримінальному провадженні або висновки за результатами вирішення скарги на дії чи бездіяльність органів, які проводять оперативно-розшукову діяльність.
 
Відтак, аргументи касаційної скарги ОСОБА_1  про те, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили його клопотання про витребування і дослідження доказів та про призначення судових експертиз, не заслуговують на увагу, оскільки факт відмови в задоволенні вказаних клопотань позивача у зв`язку з їх необґрунтованістю не свідчить про порушення судом принципу змагальності сторін, так як серед обов`язків суду, передбачених частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, окрім сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, також визначено запобігання зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами. 
 
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Частиною першою статті 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
 
Відповідно до частини другої статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Доводи касаційної скарги про те, що справа розглянута неповноважним складом суду, оскільки місцевий суд не має спеціалізації з розгляду справ з державною таємницею, є неспроможними з огляду на те, що спір в цій справі не пов`язаний з допуском до державної таємниці.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскільки під час здійснення касаційного провадження в цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини другої статті 389  ЦПК України, Верховним Судом не встановлено порушень судами норм процесуального права з наведених у касаційній скарзі мотивів, то підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень  касаційному порядку немає. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 серпня 2020рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко   	
 	С. О. Карпенко