ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 квітня 2021 року           справа №360/3627/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Гаврищук Т.Г.          
суддів:                       Блохіна А.А.
                                  Сіваченка І.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в справі №360/3627/20 (головуючий І інстанції Басова Н.М., повний текст рішення складено та підписано 09 грудня 2020 року в м. Сєвєродонецьк) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання незаконними та протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання незаконними та протиправним дії щодо не проведення повного розрахунку в день звільнення та виключення із списків особового складу військової частини, тобто не забезпечення грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; визнання незаконними та протиправним дії щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за 28 діб невикористаної додаткової відпустки як учасник бойових дій за 2015-2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язання нарахувати та виплатити суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 08.04.2016р. до дня нарахування і виплати належного грошового забезпечення, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 152,47 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані 28 календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 08.04.2016р.; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 28 календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 08.04.2016р.; визнання протиправною бездіяльність щодо не проведення повного розрахунку по всім видам грошового забезпечення в день звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини; зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в запас та виключення із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 08.04.2016р. по день фактичного розрахунку належних ОСОБА_1 всіх видів грошового забезпечення.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що грошова компенсація, як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки. Позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку, оскільки п.20 ст.10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає такого права для військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. Питання відпусток зазначеної категорії військовослужбовців регулюється п.20 ст.10 Закону України №2011-ХІІ, який не передбачає ні права на додаткову відпустку, ні права на компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. Щодо стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку відповідач вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позов.
Позивачем надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. 
Наведений відзив позивача підписаний електронним цифровим підписом позивача, що підтверджено протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, який міститься в матеріалах справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач був призваний на військову службу під час мобілізації та з 17.04.2015р. був зарахований в списки особового складу Військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_2 від 18.06.2015р. та довідкою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.04.2016р. №3560 (а.с.14,18).
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 08.04.2016р. №77 старшого сержанта ОСОБА_1 , військовослужбовця за призовом під час мобілізації на особливий період, старшого навідника 6-го вогневого розрахунку мінометного взводу батальйону спеціального призначення (резервний батальйон), звільненого відповідно до Указу Президента України від 25 березня 2016 року №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15» в запас без права носіння військової форми одягу, та направити його на військовий облік до Лисичанського РВК Луганської області, з 08 квітня 2016 року. Згідно з наказом Міністра внутрішніх справ України від 04.07.2014р. № 638 «Про затвердженні Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» виплатити премію з період з 01 по 08 квітня 2016 року у розмірі 630% від посадового окладу. Виплачено компенсацію за 8 (вісім) календарних днів невикористаної щорічної основні відпустки за 2016 рік (а.с.19).
Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04.10.2017 у справі №812/942/17 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування протягом квітня-грудня 2015 року надбавки за вислугу років в розмірі 10%; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо утримання із грошового забезпечення військового збору протягом січня-квітня 2016 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати ОСОБА_1 надбавку за вислугу років, яку позивач недоотримував протягом квітня-грудня 2015 року, що встановлена наказом МВС України від 04.07.2014р. № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України зробити перерахунок грошового забезпечення, у зв`язку з невірним нарахуванням розміру надбавки за вислугу років, з урахуванням надбавки за виконання особливо важливих завдань, з квітня 2015 року по грудень 2015 року відповідно до наказу МВС України від 04.07.2014р. № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 військового збору, утриманого у періоді з січня по квітень 2016 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.21-35).
Вказане судове рішення було залишено без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року, однак постановою Верховного Суду від 16.09.2020р. у справі №812/942/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 постанову Луганського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року у справі № 812/942/17 скасовано у частині відмови в задоволенні позову щодо визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо утримання із грошового забезпечення ОСОБА_1 військового збору на протязі проходження військової служби в період безпосередньої участі в антитерористичній операції з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року та стосовно визнання незаконними дій військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови виплатити компенсацію за неотримане речове майно та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити компенсацію за неотримане речове майно та у цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо утримання із грошового забезпечення ОСОБА_1 військового збору з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 військового збору, утриманого у періоді з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року.
Визнано дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно протиправними.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно.
В іншій частині постанову Луганського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року у справі №812/942/17 залишено без змін (а.с.90-100).
Також судом встановлено, що на час остаточного розрахунку при звільненні з військової служби позивачу не виплачувалась компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період 2015-2016 років, що підтверджується довідкою №0810 від 08.08.2017р. Військової частини НОМЕР_1 та не заперечується самим відповідачем (а.с.20).
Наведені обставини сторонами не оспорюються. 
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25.03.1992р. (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною шостою статті 2 Закону №2232-ХІІ встановлені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження регулює Закон України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року № 876-VII зі змінами, що діяли на час спірних правовідносин (далі - Закон                           № 876-VII).
Так, відповідно до статті 1 Закону № 876-VII Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.
За приписами частин першої та третьої статті  9 Закону № 876-VII особовий склад Національної гвардії України складається з військовослужбовців та працівників.
Національна гвардія України комплектується військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом та за призовом.
Комплектування Національної гвардії України військовослужбовцями та проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положення про проходження військової служби громадянами України в Національній гвардії України, що затверджується Президентом України.
Згідно частин першої та другої статті 21 Закону № 876-VII держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їхніх сімей, працівників, резервістів Національної гвардії України, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби (виконання обов`язків служби у військовому резерві) або постраждали в полоні у ході бойових дій (війни), в умовах правового режиму надзвичайного стану, під час проходження військової служби за межами України в порядку військового співробітництва або під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-XII від 22.10.1993р. (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР від 05.11.1996р. (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно зі статтею 16-2 Закону №504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-XII від 21.10.1993р. та «Про оборону України» (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
Згідно зі статтею 1 Закону №3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону №1932-XII визначено термін "особливий період", як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, у статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пункту 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Крім того, судом правомірно враховано висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі Тимошенко проти України (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2016 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, а тому правомірно задоволено позов в цій частині .
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 21 серпня 2019р. у зразковій справі №620/4218/18.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки позивач мав статус військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а не статус військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, тому на нього не поширюються норми передбачені пунктом 14 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, а поширюються виключно норми пункту 20  статті 10-1 Закону 2011-ХІІ,  колегією суддів не прийнято до уваги виходячи з наступного.
Пункт 20 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ передбачає, що військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби у році звільнення. При цьому якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки в межах України у порядку, встановленому пунктом 14 цієї статті.
У рік звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.
У разі звільнення зі служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягає звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, до закінчення календарного року, за який він вже використав щорічну основну відпустку, провадиться відрахування із грошового забезпечення військовослужбовця за дні відпустки, використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця, у порядку, визначеному в абзаці четвертому пункту 14 цієї статті.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що наведена норма регулює виключно питання щодо надання та виплату грошової компенсації саме за невикористану щорічну основну відпустку. При цьому жодним чином не регулює питання щодо надання та виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку таким військовослужбовцям.
В даному випадку спеціальним законом, яким підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є Закон  України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який і надає пільгу у вигляді  права одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік учасникам бойових дій, до яких і відноситься позивач.
Не використання такого виду додаткової відпустки під час проходження військової служби повинно відшкодовуватись у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби шляхом виплати компенсації за всі невикористані ними дні додаткової відпустки.
Суд апеляційної інстанції вважає, що наведена справа відповідає ознакам типової справи №620/4218/18, а тому при вирішенні цієї справи застосовує висновки, викладені у постанові Великої палати Верховного суду від 21 серпня 2019р. у зразковій справі №620/4218/18.
Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до пункту 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затв. Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008р. року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. 
Наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 р. N 260, зареєстр.в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за N 638/15329, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам .
Колегія суддів вважає, що зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовцям. Разом з цим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні  військовослужбовців, не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно застосовано до спірних правовідносин приписи Кодексу законів про працю України, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №806/2164/16, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.» 
Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2017р. №0810 грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці становить: березень 2016р. - 8004,94 грн., лютий 2016р.-9247.18 грн..
Відповідно, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 08.04.2016р. по дату прийняття судом рішення 09.12.2020р.) в арифметичному обчисленні складає 490 543, 24 грн. (середньоденне грошове забезпечення 287,54 грн. х  1706 календарних днів).
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, датою закінчення проходження позивачем служби є 08 квітня 2016р., з адміністративним позовом у справі №812/942/17 позивач звернувся до суду лише 03.07.2017р., а з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій взагалі 29.09.2020р..
Судовими рішеннями у справі №812/942/17 було зобов`язано відповідача:
- нарахувати позивачеві надбавку за вислугу років, яку позивач недоотримував протягом квітня-грудня 2015 року, що встановлена наказом МВС України від 04.07.2014р. № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату.
-зробити перерахунок грошового забезпечення позивача , у зв`язку з невірним нарахуванням розміру надбавки за вислугу років, з урахуванням надбавки за виконання особливо важливих завдань, з квітня 2015 року по грудень 2015 року відповідно до наказу МВС України від 04.07.2014р. № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату.
-здійснити перерахунок та виплату військового збору, утриманого у періоді з січня по квітень 2016 року.
- здійснити перерахунок та виплату військового збору, утриманого у періоді з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року.
- нарахувати та виплатити компенсацію за неотримане речове майно.
Під час апеляційного провадження відповідачем надані письмові пояснення щодо виконання судового рішення у справі №812/942/17, зокрема:
-довідки від 16.02.2018р. №0233 та № 0234, згідно яких внаслідок здійсненого перерахунку надбавки за вислугу років, розмір грошового забезпечення  позивача за спірний період не збільшився.
-довідка від 26.01.2021р. №0118 згідно якої сума перерахунку  військового збору склала 1228,57грн., у зв”язку з відсутністю карткового рахунку зазначена сума буде задепанована (платіжне доручення від 12.10.2020 року №3222);
- довідка від 25.01.2021р. №40/57/27/3-278 згідно якої позивачеві нараховано суму грошової компенсації з неотримане речове майно 3497,00 грн., виплачено платіжними дорученнями №4464 від 28.12.2020р. та №4482 від 28.12.2020р.
Оскільки тривалість періоду з моменту порушення прав працівника (квітень 2016 року) і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум пов`язана із діями позивача, який не одразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо повного розрахунку, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити суму стягнення, виконуючи обов`язок, визначений ч. 5 ст. 242 КАС України, - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, за результатами застосування до обставин цієї справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, враховуючи наявність між сторонами спору про належні позивачу при звільненні сум грошової, а також розмір простроченої заборгованості, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2000 грн..
За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню.
З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни постанови суду першої інстанції.
Керуючись статтями 23, 33, 139, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:   

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в справі №360/3627/20- задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в справі №360/3627/20 - змінити.
Абзац перший резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в справі №360/3627/20 доповнити словом «частково».
Абзац 5 резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в справі №360/3627/20 доповнити словами та цифрами «в сумі 2 000 (дві тисячі) 00 гривень).
Доповнити рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в справі №360/3627/20 абзацом наступного змісту «У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.».
В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в справі №360/3627/20 – залишити без змін.
Постанова у повному обсязі складена та підписана 13 квітня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 13 квітня 2021 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                                Т.Г. Гаврищук 

Судді:                                                                                          А.А. Блохін

                                                                                             І.В. Сіваченко