ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/20109/14                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Іщук І.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кобаля М.І., секретар судового засідання Романович І.І., за участі представника позивача Бєляєва О.А., представника відповідача Ферштей А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державного агентства автомобільних доріг України, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування розпорядження

                                                  В С Т А Н О В И В : 
          Історія справи.

          19.12.2014 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, Державного агентства автомобільних доріг України, третя особа ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державного агентства автомобільних доріг України» з підстав, передбачених  Законом України «Про очищення влади»  (пункт 7-2 частини першої  статті 36 Кодексу законів про працю України) від 16.10.2014 №988-р; визнання протиправним та скасування Наказу Державного агентства автомобільних доріг України від 21.10.2014 №495-к, яким ОСОБА_1  звільнено з посади заступника Голови Державного агентства автомобільних доріг України з підстав, передбачених  Законом України "Про очищення влади"  (пункт 7-2 частини першої  статті 36 Кодексу законів про працю України), поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державного агентства автомобільних доріг України; стягнення з Державного агентства автомобільних доріг України на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.          
          Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач приймаючі накази про його звільнення на підставі Закону України "Про очищення влади» діяв всупереч Конституції України, міжнародним договорам та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Позивач наголосив, що Закон України «Про очищення влади» передбачає люстрацію невиправдано великої кількості посадовців без необхідності доведення того, що дані особи несуть потенційну загрозу демократії або правам людини. Позивач вважає, що сам по собі факт зайняття особою певної посади, розглядається як презумпція вчинення протиправних діянь, що є грубим порушенням принципу винуватості.
           25.01.2021 позивач подав заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме: визнання протиправним та скасування Наказу Державного агентства автомобільних доріг України від 21.10.2014 №495-к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника Голови Державного агентства автомобільних доріг України з підстав, передбачених  Законом України "Про очищення влади"  (пункт 7-2 частини першої  статті 36 Кодексу законів про працю України), поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державного агентства автомобільних доріг України; стягнення з Державного агентства автомобільних доріг України на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.          
          Вказана заява прийнята судом, задоволена, провадження у справі щодо наведених позовних вимог закрито (т.2 а.с.81).
          Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.01.2021 адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державного агентства автомобільних доріг України» з підстав, передбачених  Законом України «Про очищення влади»  (пункт 7-2 частини першої  статті 36 Кодексу законів про працю України) від 16.10.2014 №988-р.
          Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій  статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням  статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року.
          Відповідачем подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій він просить скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.  
          Апелянт наполягає, що звільнення позивача відбулось на підставі прямої вказівки норми Закону України "Про очищення влади", оскільки він понад 1 рік обіймав посаду першого заступника Голови Державної екологічної інспекції України з 11.05.2011 по 23.04.2014, і приймаючи Розпорядження від 16.10.2014 №988-р, апелянт діяв на основі критеріїв, визначених частиною першою  статті 3 Закону України "Про очищення влади", на підставі відомостей, наявних в особовій справі позивача.
У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача заперечував проти її задоволення.
          Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
          Третьою особою подано заяву про слухання справи за його відсутності.
          Відповідачем 2 подані письмові пояснення та вказано про слухання справи за відсутності їх представника.
          Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційних скарг і перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

          Обставини справи встановлені судом.
           ОСОБА_1 у період з 11.05.2011 по 23.04.2014 ОСОБА_1 обіймав посаду першого заступника Голови Державної екологічної інспекції України. 
У період з вересня по жовтень 2014 року позивач обіймав посаду заступника Голови Державного агентства автомобільних доріг України відповідно до Наказу Державного агентства автомобільних доріг України від 28.08.2014 №445-К.
16 жовтня 2014 року набув чинності  Закон України "Про очищення влади"  (далі - Закон).
Відповідно до  Розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №988-р  ОСОБА_1 звільнено з посади заступника Голови Державного агентства автомобільних доріг України з підстав, передбачених  Законом України "Про очищення влади"  (пункт 7-2 частини першої  статті 36 Кодексу законів про працю України).
На підставі  Розпорядження КМУ від 16.10.2014 №988-р  Наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 21.10.2014 №495-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника Голови Державного агентства автомобільних доріг України з підстав, передбачених  Законом України "Про очищення влади"  (пункт 7-2 частини першої  статті 36 Кодексу законів про працю України).
          Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані  Конституцією України,  Кодексом законів про працю України  (далі -  КЗпП України),  Законами України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII  у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1682-VII), Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою  статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563  (далі - Порядок № 563), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100  (далі - Порядок № 100).
Так,  статтею 8 Конституції України  установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.  Конституція України  має найвищу юридичну силу.  Закони  та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй. Норми  Конституції України  є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
Частина шоста  статті 43 Конституції України  гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
У частині другій  статті 61 Конституції України  зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Приписами частини другої  статті 19 Конституції України  встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені в Законі України «Про очищення влади» від 27.01.2015 № 132-VIII (далі - Закон № 132-VIII).
У  статті 1 Закону № 132-VIII  визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3  цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4  цього Закону.
Рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього  Закону  оскаржуються в судовому порядку.
Відповідно до частини третьої  статті 1 Закону № 1682-VII  протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій  статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою  статті 4 цього Закону.
У пункті 4 частини другої  статті 3 Закону № 1682-VII  передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою  статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
Згідно з частинами четвертою та п`ятою  статті 5 Закону № 1682-VII    організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.
Перевірці підлягають: достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою  статті 1 цього Закону; достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена  Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої  статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.
Постановою Кабінету Міністрів України № 563 затверджено Порядок проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4  статті 1 Закону України «Про очищення влади»; перелік органів, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4  статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Підпунктом 7 пункту 2 Порядку № 563 передбачено, що перевірка проводиться щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, Національного банку.
Згідно із положеннями абзацу 1 пункту 4 Порядку №563 організація проведення перевірки покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої проводиться перевірка (далі - керівник органу).
Відповідно до пункту 5 Порядку № 563 керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі (далі - початок проведення перевірки в органі), в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу (далі - відповідальний структурний підрозділ).
Пунктом 6 Порядку № 563 передбачено, що рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 563 особа, яка підлягає перевірці, зобов`язана у десятиденний строк з дня початку проведення перевірки в органі подати до відповідального структурного підрозділу власноручно написану заяву (далі - заява) про те, що до неї не застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за формою згідно з    додатком 1    або про те, що до неї застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за формою згідно з додатком 2.
Відповідно до пункту 10 Порядку № 563 повідомлення особою, яка підлягає перевірці, в заяві про те, що до неї застосовуються заборони, визначені      частиною третьою або    четвертою    статті 1 Закону, або неподання нею заяви у строк, зазначений у пункті 8 цього Порядку, є підставою для звільнення особи з посади, що вона обіймає, не пізніш як на третій день після подання такої заяви або закінчення строку подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої відповідно частиною третьою або четвертою статті 1 Закону.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Аналіз положень пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку з частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII надає підстави для висновку, що заборони, установлені частиною третьою  статті 1 Закону № 1682-VII, виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.
Водночас, з аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади пов`язується із самим лише фактом зайняття ними в певний посад, зокрема, передбачених пунктом 3 частини 1   статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяла особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.
При цьому, слід враховувати, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 04.06.2020 у справі № 817/3431/14 та, відповідно до частини п`ятої  статті 242 КАС України, вони є обов`язковими для врахування колегією суддів при розгляді цієї справи.
Разом з тим, Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо  Закону № 1682, наголошує на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.
У Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) Парламентська асамблея Ради Європи звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади.
Так, у пункті 12 Асамблея зазначила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше,  провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці також дійшов висновку, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111).
У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Ћdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).
У справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ дійшов висновку, що  обмежувальні заходи, передбачені  Законом № 1682-VII, не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави.
Згідно зі  ст. 6 КАС України  та  ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, з вищевикладених норм національного законодавства вбачається, що звільненню позивача в порядку  Закону № 1682-VII  та застосуванню до нього відповідних заборон повинно передувати проведення ретельної перевірки його відповідності конкретним критеріям із дослідженням безпосередньо його діяльності на певній посаді та індивідуально визначеної поведінки.
Разом з тим, без аналізу індивідуальної поведінки особи неможливо встановити наявність її вини та переконатися у застосуванні до неї саме індивідуальної відповідальності, а не колективної.
Аналогічний правовий підхід та правові висновки застосовано Верховним Судом у постанові від 04.06.2020 у справі № 817/3431/14,   815/3599/15.
Матеріалами справи підтверджено, що позивача звільнено та трудові відносини припинено в силу займаної посади саме, у зв`язку із його перебуванням на посаді першого заступника Голови Державної екологічної інспекції України  з 11.05.2011 по 23.04.2014. Вказане не є спірним.
Крім того, перевірка у відношенні позивача згідно з вимогами  статті 5 Закону №    1682-VII  та в Порядку № 563 фактично не проводилася, обставини щодо особистої протиправної поведінки позивача не перевірялися і принцип індивідуалізації люстраційних заходів не був дотриманий, а натомість відповідачем застосовано інструмент формального звільнення позивача з посади із застосуванням до нього колективної відповідальності.
          Апелянтом не надано суду доказів щодо спростування вказаних обставин.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що оскаржуване позивачем розпорядження про його звільнення не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій  статті 2 КАС України, зокрема, винесене непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані, та становить непропорційне втручання у права позивача на працю та приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.04.2013 р. по справі «Вєренцов проти України»  зазначено, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.
Аналізуючи всі інші доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та перевіривши рішення суду першої інстанції, відповідно до  статті 308 КАС України, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності розпорядження про звільнення позивача із займаної посади, необхідності його скасування. 
Таким чином, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на це, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.01.2021 без змін.
Розподіл судових витрат.
                    З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до  ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
          Повний текст виготовлено 15.04.2021.
                    Керуючись ст.ст.  242-244,  250,  308,  310,  315,  316,  321,  322,  325,  328,  329 КАС України, суд,
                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 р. - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державного агентства автомобільних доріг України, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування розпорядження - залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                                                                                                                                                                                                                                           

Колегія суддів:                                                                                              О.В. Карпушова  

                                                                                                             О.В. Епель                                                                                                  

                                                                                                              М.І. Кобаль