ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7029/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  04 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 громадянина Ісламської Республіки Афганістан на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 громадянина Ісламської Республіки Афганістан до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 громадянин Ісламської Республіки Афганістан звернувся з позовом до суду, в якому просить: 
-          визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області №653 від 26.09.2019 про відмову позивачу в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
-          визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №23-20 від 06.03.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
-          зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти та повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення прийнятті відповідачами є протиправними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню. Так, зокрема, позивач стверджує, що відповідачі дослідили інформацію щодо країни походження останнього формально та вказує про наявність у нього об`єктивної загрози бути підданим переслідуванням зі сторони Талібан , а влада Афганістану не може забезпечити йому захист від систематичного порушення прав людини.
Відповідачі у відзиві на позовну заяви заперечували проти задоволення позову, зазначили, що існують суттєві сумніви у правдивості тверджень позивача через встановленні невідповідності у повідомлених ним фактах. Окрім того, зазначає, що обставини повідомленні позивачем під час повторного звернення, а саме щодо побоювання повертатися до Афганістану через конфлікт між родинами не містить жодних підтверджень та не являється нововиявленою, оскільки така проблема існувала і при первинному зверненні та оскарженні рішення Державної міграційної служби України в судовому порядку.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не прийняв до уваги актуальні на момент звернення позивача джерела інформації, які вказують на ситуацію загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини і загальну небезпеку для життя, здоров`я і свободи позивача у країні походження. Вказує, що умови в країні походження позивача змінилися, тому повертатися позивачу небезпечно.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому вказано про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.09.2019 громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За наслідком розгляду вказаної заяви Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому серед іншого вказано про наступні обставини: 
«Інформація, яку наводить ОСОБА_1 під час свого звернення від 26.09.2019 щодо його побоювань повертатися до Афганістану через погрози його родині від колишнього чоловіка його сестри не містить жодних підтверджень та не вважається ЦМУ ДМС нововиявленою, оскільки на момент звернення із заявою від 16.11.2015, проведення співбесіди 04.12.2015, оскарження рішення ДМС у судовому порядку вказана проблема вже існувала та у разі наявності реальної загрози у Афганістані у зв`язку з цією обставиною він міг би про неї повідомити під час розгляду попереднього звернення.
Крім того, вказана обставина суперечить матеріалам його попереднього звернення, (заява від 16.11.2015) у якому він зазначав, що його родину вбили таліби і відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.11.2015, родичі у нього відсутні.
Варто зазначити, що у судовому порядку вже було встановлено, що шукач захисту не надав достовірних та обґрунтованих фактів щодо його особистого переслідування, погроз та загроз його життю у країні походження.
Більш того, під час оскарження вищевказаного рішення ДМС заявник мав змогу викласти обставини які на його думку є нововиявленими у контексті його попередньої заяви, оскільки об`єктивних перешкод для цього він не мав.
Таким чином, органами ДМС та судом було визначено відсутність загрози для заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань».
На підставі вказано висновку, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області прийнято наказ від 26.09.2019 №653 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відмолено громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись зі спірним рішенням позивачем подано скаргу до Державної міграційної служби України, за наслідком розгляду якої рішенням Державної міграційної служби України №23-20 від 06.03.2020 відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач, вважаючи зазначені рішення Державної міграційної служби України безпідставними та протиправними, звернувся за захистом власних прав та інтересів до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, оскільки заявнику раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та зазначені умови не змінилися.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Згідно ч.ч. 1 та 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Відповідно до ч.1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Також, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Афганістану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в м.  Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.11.2015 №403.
02.02.2016 спеціалістами Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві складено акт про неявку громадянина Афганістану ОСОБА_1 на співбесіду, запрошення на яку отримано заявником під особистий підпис 04.12.2015.
04.07.2016 спеціалістами Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві складено акт про неявку громадянина Афганістану ОСОБА_1 на співбесіду, запрошення на яку отримано заявником під особистий підпис 16.04.2016.
08.08.2016 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві підготовлено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 .
22.08.2016 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 433-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю стосовно заявника умов, передбачених підпунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
16.09.2016 позивачем отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 13.09.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2017 у справі №826/14726/16, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2018, постановою Верховного Суду від 26.06.2019, відмовлено громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №433-16 від 22.08.2016 про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У зазначеній постанові вказано про наступні обставини: 
«Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що позивачем не повідомлено обставин, які можуть бути підставою для обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками: расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи, політичних поглядів.
Позивач не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Афганістані.
Також позивач не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки серед повідомлених ним обставин відсутні умови, передбачені пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону.
Як вбачається з матеріалів справи, повідомлені позивачем обставини стосовно арешту його батьком особи, яка належить до угрупування « Талібан », та переслідування родини заявника представниками вказаного угрупування мали місце до 2012 року чи у 2012 року та на даний момент втратили актуальність. При цьому, позивач не заслуговує цілковитої довіри, оскільки він двічі не являвся до органу міграційної служби на співбесіди, у нього відсутній будь-який документ, який може посвідчувати особу. В Україну прибув ще у 2012 році та перебував на її території нелегально (із заперечень відповідача встановлено, що у 2012 році за заявою позивача було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем, за наслідком чого мав залишити територію України ще у 2012 році). В той же час, з матеріалів особової справи встановлено, що позивач літаком з Афганістану прибув до Російської Федерації, після чого нелегально потрапив на територію України, що дає підстави стверджувати, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні. Разом з тим, позивач, на момент виникнення повідомлених ним обставин у країні, до громадянства якої він належить, не скористався альтернативою внутрішнього переміщення. При цьому, суд критично ставиться до посилань позивача на обставини із загальнодоступних засобів масової інформації, зокрема з мережі Інтернет, оскільки наведена в них інформація носить загальний характер та не стосується конкретно позивача».
У відповідності до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність обставин встановлених пунктом 1 чи пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI щодо позивача встановлено судовим рішенням в межах адміністративної справи №826/14726/16 та не потребують доказуванню при вирішенні даної адміністративної справи.
Разом із тим, позивачем у заяві-анкеті від 26.09.2019 вказано про те, що він хоче повідомити про нові обставини щодо страху свого повернення в Афганістан, про які раніше він не повідомляв. 
У заяві-анкеті від 26.09.2019 позивач повідомляє, що у нього є сестра, її звати ОСОБА_3 , її видали заміж за чоловіка, який є пашутом, а його сім`я - таджиками. Через декілька місяців батько чоловіка сестри позивача почав вимагати від сім`ї позивача підкорятися їм, через що сестра розірвала із ним відносини. Через це родина її чоловіка дуже розлютилася на неї і після чого між родинами стався конфлікт, в результаті чого позивача було поранено. Як результат чоловік сестри позивача звинуватив його у цьому конфлікті та почав дуже сильно погрожувати позивачеві. Ця ситуація змусила позивача покинути країну, у нього нічого не залишилось в Афганістані, в Україні своя сім`я. Також, у заяві-анкеті позивач вказує, що у його країні загострився військовий конфлікт, що погіршує ситуацію щодо безпеки проживання кожного дня та унеможливлює повернення в Афганістан. Як зазначає позивач, у разі його повернення його та його сім`ю можуть вбити в умовах конфлікту.
Аналіз змісту заяви-анкети позивача від 26.09.2019 дає підстави дійти до висновку, що його побоювання обґрунтовані двома аспектами: родинний конфлікт; військовий конфлікт.
При цьому, у заяві-анкеті від 16.11.2015 позивач вказує про відсутність у нього сім`ї, що його сім`ю вбито талібами. 
Натомість у заяві-анкеті від 26.09.2019 позивач вже зазначає про наявність у нього сестри, що ставить під сумнів достовірність його доводів в цій частині. 
Вказаний родинний конфлікт, з урахуванням мотивів викладених позивачем у заяві-анкеті від 26.09.2019 був причиною його виїзду з країни походження, однак позивачем не наведено жодного обґрунтування причин не зазначення таких доводів під час первинної подачі відповідної заяви, тому вказана обставина не може бути нововиявленою.
Суд першої інстанції вірно вказав, що у заяві-анкеті від 26.09.2019 позивачем не наведено достовірних нововиявлених деталей щодо обставин проживання, та побоювання повернення до Афганістану, які б можливо було кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадянської належності.
При цьому, судом враховано складну ситуацію, яка спостерігається на території  Афганістану, що є загальновідомим фактом, який підтверджений міжнародним товариством, однак, це не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч. 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно ч.5 статті 78 КАС України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Отже, як вірно було встановлено судом першої інстанції, заявнику відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
У повторній заяві про надання статусу біженця в Україні позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених п. 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, позивачем не наведено нових доказів, які свідчать про утиски в країні походження.
При цьому, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Для того, щоб вважатися біженцем, особа має продемонструвати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з однієї з причин, вказаних вище.
Також може використовуватися інформація про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення про відмову у прийнятті заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством і з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. При цьому, апелянтом не доведено наявності інших (нових) причин, що не були дослідження при розгляді його первинної заяви.
Похідна позовна вимога щодо зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не підлягає також задоволенню.
Крім того, судова колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування рішення Державної міграційної служби України №23-20 від 06.03.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому як вказане рішення саме по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не порушує його прав та інтересів.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 громадянина Ісламської Республіки Афганістан - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року - без змін
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 04.06.2021.
Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна