Постанова  
Іменем  України
 
03 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 734/4187/18-ц
провадження № 61-19978св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин Анастасія Сергіївна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2019 року у складі судді Соловей В. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Губар В. С., Іванової Г. П., Кузюри Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом                  до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 ,              ОСОБА_5 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин А. С., про визнання недійсними договорів дарування частки              у праві власності на житловий будинок із господарськими будівлями                  та спорудами і земельної ділянки.
Позовну заяву мотивовано тим, що вона є власником 2/3 часток у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами              та земельної ділянки, площею 0,1 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель                   і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером 7422010499:31:082:0001, що знаходяться по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 зазначала, що з нею у будинку проживали її дочка ОСОБА_4 та малолітній онук ОСОБА_5 . Іншим співвласником житлового будинку та земельної ділянки була ОСОБА_2 , яка володіла  1/3 часткою у праві спільної власності.
У березні 2017 року ОСОБА_2 без відома та її згоди заселила                          до спільного будинку ОСОБА_3 та членів родини останньої. У зв`язку із цим між ними до звернення до суду розглядаються у судах різних інстанцій спори щодо житлового будинку з господарськими будівлями               та спорудами і земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 зазначала, що рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року було зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у володінні та користуванні ОСОБА_1 домоволодінням та земельною ділянкою, що розташовані                                         по АДРЕСА_1 , шляхом звільнення домоволодіння від сторонніх              осіб - ОСОБА_3 та членів її сім`ї, а також виселено ОСОБА_3                із членами її сім`ї із спірного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення.
Згідно договорів дарування № 4000 та № 3998, посвідчених 24 вересня            2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А. С., ОСОБА_2 подарувала належну їй у праві власності частку житлового будинку і земельної ділянки ОСОБА_3 
ОСОБА_1 вважала, що зазначені договори дарування порушують                  її права як співвласника майна, приховують дійсні наміри їх учасників,                 а тому відповідно до статей 215 і 236 ЦК України вказані договори дарування необхідно визнати недійсними.
Разом із тим, вважала, що всупереч вимогам статей 203, 228, 526 і 527 ЦК України та з метою ухилення від виконання зобов`язань, уникнення відповідальності за порушення таких зобов`язань, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 свою частку у праві власності на вказане нерухоме майно, щоб приховати, що за відчуження цього майна фактично отримала              від ОСОБА_3 кошти, і намагалася уникнути виконання вимог               статей 362 ЦК України.
ОСОБА_1 зазначала, що відповідачем порушені права та інтереси малолітнього ОСОБА_6 , який зареєстрований і проживає у будинку              АДРЕСА_1 .
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договори дарування частки у праві власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами й земельної ділянки                із кадастровим номером 7422010499:31:082:0001, що знаходяться                       по АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3                    та посвідчені 24 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А. С. за реєстровими номерами             3998 і 4000.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду мотивовано відсутністю належних та допустимих доказів того, що вчинення між відповідачами правочинів носило оплатний характер,                 а також недоведеністю позивачем наявності змови між їх учасниками приховати договори купівлі-продажу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачем не доведено                        та належними доказами не підтверджено, що між відповідачами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування житлового приміщення та земельної ділянки, а також того, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин. Позивачем не наведено будь-яких підстав у розумінні статті 215 ЦК України,                      які б свідчили про недійсність укладених договорів дарування                          від 24 вересня 2018 року. Сторони спірних правочинів під час їх укладення досягли згоди щодо усіх істотних умов та в установленому порядку                         їх правомірність не оспорювали.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити її позовні вимоги.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
ОСОБА_1 зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували норми матеріального права, які встановлені у самих оспорюваних договорах, зокрема, того, що необхідними умовами договорів дарування є відсутність судових спорів щодо дарунку, самочинно збудованих споруд, наявність дійсних технічних характеристик на час укладення договорів та дозвіл від органу опіки та піклування. Зазначені обставини при укладенні договорів дарування не перевірялися, а тому, як вона вважала, не були дотримані.
Вважає, що оспорюваними договорами дарування порушені її права                      як співвласника, оскільки судові рішення, що набрали законної сили,                     не були виконані, відповідачами не було усунуто перешкоди у користуванні майном, що перебуває у спільній частковій власності. Разом із тим, на день звернення із касаційною скаргою існують незавершені судові спори щодо подарованого майна ОСОБА_3 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2020 року було відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 734/4187/18               із Козелецького районного суду Чернігівської області.
У січні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2                  та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , на касаційну скаргу,                  у якому зазначено, що оскаржувані рішення суду першої інстанції                          та постанова суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є власником 1/3 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08 серпня 1991 року нотаріально,                              та 1/3 частки - на підставі договору дарування частини житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого 03 серпня 2011 року приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Ткаченко Н. В.,               а всього вона є власником 2/3 часток у праві власності на житловий будинок (а. с. 7-10, т. 1).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 жовтня 2012 року державним нотаріусом Остерської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 була власником 1/3 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться                по АДРЕСА_1 (а. с. 17, т. 1).
Відповідно до рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2018 року у справі № 734/1050/17, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2018 року, ОСОБА_2 належить 1/3 частка у праві власності на земельну ділянку, кадастровий номер 7422010499:31:082:0001, площею 0,1 га, розташовану              по АДРЕСА_1 , що перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 14-16, т. 1).
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 29 травня 2018 року у справі № 734/3183/17, зобов`язано   ОСОБА_2 усунути перешкоди у володінні та користуванні                ОСОБА_1 домоволодінням та земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_1 , шляхом звільнення від сторонніх осіб -                  ОСОБА_3 та членів її сім`ї. Виселено з домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 із членами її сім`ї без надання іншого житлового приміщення (а. с. 20-25, т. 1).
Зазначені судові рішення набрали законної сили і є преюдиційними при розгляді цієї справи у силу приписів частини четвертої статті 82 ЦПК України.
Розпорядженням голови Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області від 28 серпня 2018 року № 565 надано дозвіл               ОСОБА_2 на дарування 1/3 частки у праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 , де зареєстрована і проживає малолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 . При цьому, Козелецька районна державна адміністрація Чернігівської області вважала, що інтереси дитини не будуть порушені (а. с. 62, 108, 109, т. 1).
Згідно нотаріально посвідченого договору дарування 1/3 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 24 вересня 2018 року, ОСОБА_2 безоплатно подарувала ОСОБА_3 1/3 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 129, 130, т. 1).
Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування 1/3 частки             у праві спільної часткової власності на земельну ділянку від 24 вересня 2018 року, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 безоплатно 1/3 частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, розташовану по АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель              і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7422010499:31:082:0001 (а. с. 131, 132, т. 1).
Згідно відомостей із державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 05 жовтня 2018 року власниками на праві спільної часткової власності житлового будинку, загальною площею 198,8 кв. м, житловою площею 108,7 кв. м, та надвірних будівель і споруд по АДРЕСА_1                       та земельної ділянки, площею 0,1 га, з кадастровим номером 7422010499:31:082:0001, за цією ж адресою, є ОСОБА_1 (власник              2/3 часток) і ОСОБА_3 (власник 1/3 частки) (а. с. 18, 19, т. 1).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження                             в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року  № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинностіцим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні                       чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновків, що касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню                  не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони                      є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності                                     та справедливості.
Згідно із частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати                       в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Частиною другою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Поняття договору дарування закріплено у статті 655 ЦК України, відповідно до якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається                у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.                          У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено,                      що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах   першій-третій, п`ятій та шостій статті 203 ЦК України.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав                       та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою                 статті 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи спір, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для визнання оспорюваних правочинів від 24 вересня 2018 року недійсними                з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачем                      не доведено і належними доказами не підтверджено, що між відповідачами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування житлового приміщення та земельної ділянки, а також того, що воля сторін оспорюваних договорів була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин. Разом із тим, позивачем не наведено будь-яких підстав у розумінні статті 215 ЦК України, які б свідчили про недійсність укладених договорів дарування від 24 вересня 2018 року. Сторони спірних правочинів під час їх укладання досягли згоди щодо усіх умов та в подальшому                їх правомірність не оспорювали.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що оспорюваними договорами порушуються права її онука є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються наявністю розпорядження голови Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області від 28 серпня 2018 року № 565 про надання ОСОБА_2 дозволу на укладення оспорюваних договорів дарування. 
Крім того, ураховуючи те, що спірний будинок складається із двох самостійних квартир з окремими входами, належні ОСОБА_1                     та ОСОБА_2 частини житлового будинку не мають спільних або суміжних приміщень і кожен із співвласників користується своєю частиною незалежно один від одного, колегія суддів вважає, що внаслідок укладення відповідачами спірних договорів законні права та охоронювані інтереси неповнолітнього ОСОБА_5 не порушуються та не зачіпаються.
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника                   з висновками суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність                                та обґрунтованість судових рішень, а також містять посилання на факти,               що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами першої                   та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело                     або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня         2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                    її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта 
Є. В. Синельников
В. В. Шипович