Постанова                                           
Іменем  України  
 
26 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 754/9663/19-ц
провадження № 61-1999св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
треті особи: служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «Перший український міжнародний банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та 
ОСОБА_4 , треті особи: служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 03 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» (далі - ЗАТ «Перший український міжнародний банк»), правонаступником якого є 
АТ «Перший український міжнародний банк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 6425806, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 38 000 доларів США для використання на наступні цілі і в суворо наступній послідовності: в сумі 8 420,97 доларів США на рефінансування (договору № 014/9407/82/57858 від 13 липня 2007 року), укладеного з Солом`янським районним відділенням Київської регіональної дирекції «Райффайзен банк Аваль», виконання за яким забезпечено іпотекою відповідно до іпотечного договору 014/9407/82/57858, посвідченого приватним нотаріусом Шевчук З. М. від 13 липня 2007 року, реєстровий номер 1336д, та в сумі 29 579,03 доларів США для використання на розсуд позичальника, відповідно до чинного законодавства України.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 03 червня 2008 року з ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 6459851, за яким остання передала в іпотеку квартиру, загальною площею 31,20 кв. м, житловою площею 16,70 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .
Банк посилався на те, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором, відповідно до пункту 4.7 зазначеного договору іпотеки банк набув право власності на предмет іпотеки, яке 
28 квітня 2017 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Згідно із витягу від 03 січня 2018 року № 24146195 у спірній квартирі крім ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з 27 січня 2009 року зареєстровані: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак їх реєстрація відбулась без згоди та відома банку, що суперечить пункту 1.8.4 договору іпотеки.
Банк зазначав, що відповідачі перешкоджають йому у користуванні та розпорядженні власністю, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Враховуючи викладене, АТ «Перший український міжнародний банк» просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого жилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року у складі судді Грегуль О. В. позов АТ «Перший український міжнародний банк» задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: квартира 
АДРЕСА_1 з наданням іншого жилого приміщення, що знаходиться за адресою: квартира 
АДРЕСА_3 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є власником квартири, проживання відповідачів порушує його право власності на вільне розпорядження своєю власністю і позивач надає інше житло для проживання відповідачів.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , скасовано.
Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, що приміщення, куди пропонується виселити відповідачів з неповнолітніми дітьми, придатне для проживання та відповідає санітарним, протипожежним та технічним нормам. Також у матеріалах справи відсутні відомості, що квартира АДРЕСА_3 , куди пропонується виселити відповідачів, є вільною і не перебуває у судовому спорі, оскільки з наданого суду витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 квітня 2017 року вбачається, що зазначена квартира також перебувала у іпотеці банку і банк набув на неї право власності 26 квітня 2017 року на підставі договору іпотеки, тобто у той же день, що і на квартиру, яка належала ОСОБА_2 .
Апеляційний суд зобов`язав орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надати висновок щодо розв`язання цього спору на підставі статті 19 СК України.
Згідно із висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 грудня 2020 року вих. № 102/02/37-8461 позовні вимоги АТ «Перший український міжнародний банк» порушують житлові права дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4 , 
2003 року народження.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 , не оскаржувалося, тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України не було предметом апеляційного перегляду. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга
АТ «Перший український міжнародний банк» на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, у якій банк просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою для скасування оскаржуваного судового рішення заявник зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункти 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
В обґрунтування необхідності відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, де апеляційним судом взято до уваги висновки служби у справах дітей, а не висновки органу опіки і піклування при виселенні неповнолітніх дітей, а також хто виступає суб`єктом надання іншого житла у користування таким особам.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що щодо неповнолітніх осіб, зареєстрованих в житловому приміщенні, то заявник зазначив, що реєстарція неповнолітніх у спірному житловому приміщенні відбулась після укладення договору іпотеки, що суперечить пункту 1.8.4 цього договору, тому дозвіл на виселення дітей від органу опіки та піклування не потрібен. 
Заявник зазначає, що з  метою дотримання справедливого балансу, в тому числі дотримання прав неповнолітнього ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_3 , банк, звернувшись у 2019 році з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, просив суд свій позов задовольнити та надати відповідачам інше житлове приміщення у постійне користування, що є у його власності. 
ЖК УРСР не визначає хто має надати в конкретних правовідносинах у постійне користування інше житло: власник житла (іпотекодержатель) або держава. Правові висновки Верховного Суду з подібних правовідносин відсутні.     
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу за позовом 
АТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві та орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення призначено до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У березні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу АТ «Перший український міжнародний банк», у якому вона просила зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. 
Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
У частині четвертій статті 395 ЦПК України передбачено, що до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
ОСОБА_2 не долучила до відзиву на касаційну скаргу доказів на підтвердження надіслання його заявнику та іншим учасникам справи.
Згідно з частиною четвертою статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Таким чином, зазначений відзив не може бути прийнятий судом касаційної інстанції до розгляду та підлягає поверненню ОСОБА_2 .
Фактичні обставини справи, встановлені судами
03 червня 2008 року між ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є АТ «Перший український міжнародний банк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 6425806, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 38 000 доларів США зі сплатою 14,49 % річних за користування кредитом строком до 03 червня 2018 року для використання на наступні цілі і в суворо наступній послідовності: в сумі 
8 420,97 доларів США на рефінансування (договору № 014/9407/82/57858 
від 13 липня 2007 року), укладеного з Солом`янським районним відділенням Київської регіональної дирекції «Райффайзен банк Аваль», виконання за яким забезпечено іпотекою відповідно до іпотечного договору 014/9407/82/57858, посвідченого приватним нотаріусом Шевчук З. М. від 13 липня 2007 року, реєстровий номер 1336д, та в сумі 29 579,03 доларів США для використання на розсуд позичальника, відповідно до чинного законодавства України 
(а. с. 10-13, т. 1).
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 03 червня 2008 року між ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є АТ «Перший український міжнародний банк», та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 6459851, за яким остання передала в іпотеку квартиру, загальною площею 31,20 кв. м, житловою площею 16,70 кв. м, за адресою: 
АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лішуновою О. М. (а. с. 6-9, т. 1).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ПАТ «Перший український міжнародний банк» з 26 квітня 2017 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 (а. с. 20, т. 1).
Згідно із витягом з реєстру територіальної громади м. Києва № 24146195 
від 03 січня 2018 року у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 12 червня 2007 року, а також неповнолітній ОСОБА_6 та малолітній ОСОБА_7 з 27 січня 2009 року (а. с. 25, т. 1).
15 травня 2017 року ПАТ «Перший український міжнародний банк» рекомендованим листом надіслав повідомлення ОСОБА_1 та 
05 вересня 2017 року ОСОБА_2 на адресу: АДРЕСА_1 , в яких заявив вимогу про виселення, яка виконана не була (а. с. 21-24, т. 1).
Згідно із висновком Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації вих. № 102/02/37-8461 від 10 грудня 2020 року позовні вимоги АТ «Перший український міжнародний банк» порушують житлові права дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4 , 
2003 року народження (а. с. 235-237, т. 1).
Позиція Верховного Суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначені статтею 16 ЦК України.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Практикою Верховного Суду України визначено, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.
В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі 
№ 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та                       статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
При цьому, зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження 
№ 14-317цс18).
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 
2016 року № 6-2830цс15.
У справі, яка переглядається, АТ «Перший український міжнародний банк» звернувся до суду із позовом про виселення відповідачів із наданням їм іншого житлового приміщення, яке знаходиться за адресою:  квартира АДРЕСА_3 .
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного  висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення з цього будинку відповідачів, не правильно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК УРСР, оскільки у цій справі позивач просив виселити відповідачів із наданням іншого жилого приміщення.  
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга         статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При перегляді рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не зазначено якими доказами підтверджується перебування квартири АДРЕСА_3 у судовому спорі, не встановлено хто проживає та зареєстрований у зазначеній квартирі і чи вона є вільною для проживання відповідачів, чи не буде при цьому порушено принцип пропорційності права на приватне житло.
Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
За таких обставин, постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відзив ОСОБА_2 залишити без розгляду та повернути.
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року скасувати, справу на направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
 
О. М. Осіян
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович