ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3756/21 Справа № 200/14058/18 	  	Головуючий у першій інстанції:   Федоріщев С. С. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Державної казначейської служби України на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, третя особа - Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії, – 

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року у справі №2-4709/11 з відповідачів на користь позивача з бюджету України було стягнуто 17500,00 грн. моральної шкоди, завданої правоохоронними органами. Державна казначейська служба України, яка зобов`язана добровільно виконати це рішення, протиправно його не виконує, що встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року у справі №200/7261/13. Вказані порушення його прав призводять до душевних страждань позивача, погіршення стосунків з оточенням і значним зусиллям для відновлення свого попереднього стану. Розмір боргу, який утворився внаслідок невиконання судового рішення, складає суму заборгованості, збільшену на інфляційні втрати та 3% річних. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути на свою користь з відповідачів моральну шкоду у розмірі 64878,00 грн. та зобов`язати відповідачів сплатити борг, який утворився внаслідок невиконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року у справі №2-4709/11 у розмірі 51955,32 грн., а саме втрати у зв`язку з інфляцією - 45186,57 грн. та 3% річних - 6768,75 грн. (а.с. 1, 59). 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року позов задоволено частково. Вирішено зобов`язати Державну казначейську службу України сплатити ОСОБА_1 заборгованість, що утворилася внаслідок невиконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №2-4709/11 від 27 грудня 2011 року, 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 51955,32 грн. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої тривалим невиконанням вказаного рішення 2000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2021 року судові витрати віднесено за рахунок держави. 
З таким рішенням не погодилась Державна казначейська служба України та звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №2-4709/11 за позовом за позовом ОСОБА_1 до Держави України про відшкодування шкоди.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2012 року, у справі №2-4709/11, стягнуто з Державного Казначейства України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 17500,00 грн. (а.с. 164-169, 170-176). 
Вказане вище рішення суду №2-4709/11 набрало законної сили 27 вересня 2012 року. 
Згідно змісту апеляційної скарги, виконавчий лист по вказаній справі перебував на виконанні у Казначействі за бюджетною програмою КПКВК 3504030.
Також встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року, у справі №200/7261/13-ц, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. за невиконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року.
Вказаним вище рішенням №200/7261/13-ц, зокрема, встановлено, що після набрання рішенням суду у справі №2-4709/11 законної сили воно підлягало обов`язковому виконанню, його завірена копія разом із заявою були направлені стягувачем для виконання до Державного казначейства України, тобто саме до органу, який повинен виконувати це рішення.
Листом від 05 квітня 2012 року №5-13/1171-5060 Державного казначейства України повернуто ОСОБА_1 копію рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська №2-4709/11, посилаючись на те, що питання щодо виконання цього рішення буде вирішено у спосіб, встановлений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845; в подальшому про вказані обставини позивач повідомлявся також листами Державної казначейської служби від 16 травня 2012 року, 07 липня 2012 року, 26 жовтня 2012 року.
Встановлено, що на час розгляду даної справи відповідач свої зобов`язання не виконав та грошові кошти, стягнуті за судовим рішенням від 27 грудня 2011 року у справі №2-4709/11, що набрало законної сили, позивачу не виплатив; відповідних доказів суду не надано. 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України, у ч. 5 якої визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. 
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №5-86кз16 від 30 березня 2016 року.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги зміст позовних вимог, встановивши, що рішенням суду з Державного Казначейства України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 стягнуто моральну шкоду у розмірі 17500,00 грн., таке зобов`язання є грошовим і відповідач його не виконував після набранням вказаним судовим рішенням законної сили, – колегія дійшла висновку про наявність підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача 51955,32 грн., що розрахована за період з 27.08.2012 року по травень 2019 року, та складається з наступного: 6768,75 грн. - 3% річних та 45186,57 грн. - інфляційні на суму боргу, виходячи з офіційно встановлених індексів інфляції за вказаний вище період часу. 
Представлений позивачем розрахунок є арифметично правильним та не спростований відповідачем (а.с. 59). 
Посилання апелянта на те, що законодавством не передбачено конкретного строку для виконання рішень суду про відшкодування моральної шкоди за рахунок державного бюджету і таке списання здійснюється у порядку черговості у межах бюджетних призначень, є безпідставним. 
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, зокрема, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Частинами 1 та 2 статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Отже, з моменту набрання законної сили судовим рішенням воно є обов`язковим до виконання. Відсутність відповідних асигнувань у державному бюджеті на виплату стягнутих з держави грошових коштів не звільняє від відповідальності, що передбачена статтею 625 ЦК України. 
Колегія звертає увагу, що апеляційна скарга не містить доводів непогодження із розрахунками розміру суми інфляційних та 3% річних, що стягнуті на користь позивача. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Підстави для часткової відмови у позові у зв”язку з пропуском строку позовної давності відсутні; своєчасно у належний спосіб про застосування позовної давності не заявлено. Вказане судове рішення до цього часу не виконане, а відповідач визнає свій обов”язок виконати судове рішення та притримується позиції, що конкретного строку для виконання рішень суду про відшкодування моральної шкоди за рахунок державного бюджету не існує і таке списання здійснюється у порядку черговості у межах бюджетних призначень, про що неодноразово повідомлено позивачу. 
Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина 1 статті 1173 ЦК України). 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до п. 5 даної постанови, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння того, хто її спричинив, причинність зв`язку між шкодою та протиправними діями винного.
Колегія приймає до уваги, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року, що набрало законної сили, у справі №200/7261/13-ц, з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 стягнуто моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. за невиконання вказаного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року. 
Суду не надано доказів на підтвердження факту заподіяння бездіяльністю відповідача моральної шкоди позивачу у більшому розмірі, ніж встановлено судовим рішенням у справі №200/7261/13-ц; клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання. 
Крім того, застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України, на думку апеляційного суду, є достатньою сатисфакцією на користь позивача. 
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, зробивши на припущеннях висновки про завдану позивачу моральну шкоду на суму 2000,00 грн. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 2000,00 грн. з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні даної позовної вимоги у повному обсязі. В іншій частині рішення та додаткове рішення від 23 лютого 2021 року підлягають залишенню без змін.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням наведеного, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення місцевого суду з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – задовольнити частково. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої тривалим невиконанням рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №2-4709/11 від 27 грудня 2011 року, 2000,00 грн. – скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення. 
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди – відмовити у повному обсязі. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року в іншій частині та додаткове рішення цього ж суду від 23 лютого 2021 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді