26.04.21
22-ц/812/890/21
Єдиний унікальний номер судової справи 473/151/21
Номер провадження 22-ц/812/890/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

26 квітня 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

переглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 10 березня 2021 року, під головуванням судді Лузан Л.В. в приміщені цього ж суду у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
УСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.
Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим станом на 30 листопада 2020 року утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 19 085 грн. 38 коп., з яких: 15 270 грн. 22 коп. – заборгованість за тілом кредиту; 3 815 грн. 16 коп. – заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом. 
Посилаючись на викладені обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 19 085 грн. 38 коп., а також понесені судові витрати у справі. 
Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 01 лютого 2011 року, що утворилася станом на 30 листопада 2020 року, в розмірі 15 270 грн. 22 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 1 816 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що між позивачем та відповідачем існують договірні правовідносини щодо повернення позичальником тільки основної суми кредиту. Доказів погоджених між сторонами розмірів відсотків за користування кредитними коштами позивачем суду не надано.
Не погодившись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення відсотків, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Рішення в частині задоволених вимог про стягнення основної суми кредиту сторонами не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що із матеріалів справи убачається та ніким не оспорюється, що 01 лютого 2011 року ОСОБА_1 погодився з тим, що він ознайомився і згодний з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді; анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами, складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг.
Згідно зі ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.
Таким чином, між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості.
Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.
Також позивач вважає доведеним факт укладання договору у відповідності до ст.634 ЦК України, оскільки позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку, здійснював операції щодо зняття готівки з карткового рахунку та частково погашав заборгованість по кредиту, тобто погодився з умовами кредитування, а тому рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам закону. 
Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам не відповідає.
Так, вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір про надання банківських послуг. Позивачем надані належні докази стосовно заборгованості позичальника за основною сумою кредиту, але підстав для стягнення процентів за вищевказаним договором - немає, так як відповідачем такі умови кредитного договору з кредитором не узгоджувалися. 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами, проте його висновки щодо відмови у стягненні процентів та результату вирішення справи, вважає неправильними, не обґрунтованими, виходячи з наступного.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Відповідно до ст.1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. 
Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.
Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи 
змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. 
За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.
Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.
За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
З матеріалів справи убачається, що 01 лютого 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого позивач, з метою отримання банківських послуг та підписав заяву без номеру, за умовами якої отримав кредитні кошти у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому кредитний ліміт неодноразово збільшувався та зменшувався.
При цьому, матеріали справи містять довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду. Указана довідка визначає, зокрема, ставку процентів за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць (тобто 36% річних).
Зазначена довідка підписана відповідачем 01 лютого 2021 року.
Заперечень щодо підпису вказаної довідки відповідачем не надано.
Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.
Ухвалюючи рішення у даній справі в частині відмови у стягненні процентів суд першої інстанції, пославшись на те, що анкета-заява не містить даних, яку саме картку було видано відповідачу, а у вказаній довідці відсутні посилання, що вона є складовою частиною договору від 01 лютого 2011 року, не звернув належної уваги на доводи позивача про те, що умови про стягнення спірних сум погоджені сторонами, що не спростовано відповідачем. 
За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів на погодження позичальника сплатити проценти у розмірі 3% на місяць за користування кредитними коштами, не відповідає матеріалам справи. А тому рішення в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, підписавши 01 лютого 2011 року заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду сторони визначили суттєві умови договору, які в односторонньому порядку змінені бути не можуть без попереднього погодження з позичальником. 
Між тим, згідно розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що банк з 01 лютого 2011 року нараховував відсотки у розмірі 36.0% річних, з 01 січня 2013 року – 30% річних, з 01 вересня 2014 року – 34.80% річних, з 01 квітня 2015 року – 43.20 % річних.
Так, ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Встановлений договором розмір процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку (ч.3 ст.1056-1 ЦК України).
З матеріалів справи та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду, вбачається, що на час укладання кредитного договору діяла базова процентна ставка по кредиту 3% на місяць (36% на рік), яка в подальшому була змінена банком в односторонньому порядку, при цьому, вказане з позичальником у письмовому вигляді не узгоджувалося. 
Таким чином, заборгованість по процентам, повинна розраховуватися виходячи із фіксованої ставки 3% на місяць (36% на рік).
До апеляційного суду позивачем надано новий розрахунок заборгованості виходячи з процентної ставки 3% на місяць (36% на рік), відповідно до якого заборгованість за відсотками складає 3 752 грн. 50 коп.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по процентам у розмірі 3 752 грн. 50 коп., яка виникла станом на 30 листопада 2020 року. 
Отже, оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на надані позивачем докази, не дав оцінку довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду, яку було підписано позичальником у день укладення кредитного договору, а тому невірно визначив обсяг відповідальності ОСОБА_1 , то, на думку колегії суддів, судове рішення в частині відмови у стягнення процентів з відповідача ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому є усі підстави для його скасування в цій частині у відповідності до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалення нового судового рішення про стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за процентами в розмірі 3 752 грн. 50 коп., яка утворилась станом на 30 листопада 2020 року. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин 1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За такого, судове рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору слід змінити, збільшивши його розмір з 1 816 грн. до 2 262 грн. 51 коп.
Також з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 3 101 грн. 29 коп. судового збору, сплачено за подання апеляційної скарги на заочне рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково.
Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитними коштами - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути з  ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, буд. №1Д), заборгованість по процентам в розмірі 3 752 (три тисячі сімсот п`ятдесят дві) грн. 50 коп., яка утворилась станом на  30 листопада 2020 року за кредитним договором від 01 лютого 2011 року.
Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року в частині визначення розміру судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції змінити. 
Збільшити стягнення з  ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, буд. №1Д), суми судового збору з 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. до 2 262 (дві тисячі двісті шістдесят дві) грн. 50 коп. 
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, буд. №1Д), 3 101 грн. (три тисячі сто одна) грн. 29 коп. судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 26 квітня 2021 року