УХВАЛА
Іменем України
 
07 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 759/11555/20
провадження № 51-2754 ск 21
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої             ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи апеляційним судом, ОСОБА_4 (далі – прокурор) на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
встановила:
1. Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч.3 ст.185 Кримінального кодексу України (далі – КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки.
2. На підставі ст.75 КК, ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.
3. Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 03 квітня 2020 року приблизно о 15 годині 00 хвилин з метою незаконного заволодіння чужим майном незаконно проник в середину приміщення квартири  АДРЕСА_1 , звідки викрав телевізор, вартістю 4 500 грн, належний потерпілому ОСОБА_6 , чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду у вказаному розмірі.
4. Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року залишено без зміни.
5. Не погодившись із ухвалою апеляційного суду від 09 березня 2021 року, прокурор звернувся із касаційною скаргою.
6. У касаційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
7. На думку прокурора, апеляційний суд при постановленні ухвали від 09 березня 2021 року не надав належну оцінку всім доводам прокурора в апеляційній скарзі про безпідставне застосування судом першої інстанції до ОСОБА_5 ст. 75 КК, чим допустив істотні порушення кримінального процесуального закону, що перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
8. Зокрема, на думку прокурора, в оскаржуваній ухвалі не надано оцінку доводам сторони обвинувачення про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому не в достатній мірі враховано те, що вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення відноситься до корисливих злочинів та дані про особу обвинуваченого, який, в силу ст. 89 КК, має погашену в установленому порядку судимість за аналогічний корисливий злочин проти власності. А також суд апеляційної інстанції не зазначив підстави, з яких доводи прокурора про неправильне застосування ст. 75 КК визнано необґрунтованими.
9. Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
10. Висновки суду про винуватість ОСОБА_5  у вчиненні злочину, за який його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
11. Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
12. При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
13. Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.
14. Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
15. Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанції дотримались.
16. Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування до засудженого закону України про кримінальну відповідальність, зокрема застосування положень ст. 75 КК при призначенні йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК не можуть вважатися обґрунтованими з огляду на таке.
17. Згідно зі ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням
18. Відповідно до принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
19. Суд апеляційної інстанції встановив, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом першої інстанції вимоги закону України про кримінальну відповідальність було дотримано у повному обсязі. Так, судом першої інстанції обґрунтовано визнано за необхідне призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки. При вирішенні питання про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням суд врахував те, що обвинувачений не має не знятих та не погашених судимостей, визнав вину та розкаявся у вчиненні злочину, а також те, що завдана потерпілому шкода відшкодована шляхом повернення викраденого майна. Сукупність указаних обставин призвела суд першої інстанції до обґрунтованого переконання про можливість виправлення обвинуваченого без відбування ним покарання, у зв`язку із чим суд ухвалив рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання із випробуванням на підставі ст. 75 КК України, належним чином мотивувавши своє рішення.
20. Також, суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку доводів сторони обвинувачення, ухвалу від 09 березня 2021 року мотивував тим, що:
– посилання прокурора на те, що дії ОСОБА_5 не були випадковими, а були заздалегідь підготовленими, не дають підстав для визнання незаконним рішення суду першої інстанції в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням, оскільки ОСОБА_5 засуджено за вчинення умисного злочину, який за наявності умислу не може бути випадковим;
– попередня судимість обвинуваченого, як така, яка погашена в установленому законом порядку, не може враховуватись під час вирішення питання про покарання обвинуваченого;
 – перебування обвинуваченого на обліку у лікаря нарколога, його лікування у реабілітаційному центрі саме по собі не указує на його стійку антисоціальну спрямованість;
– доводи прокурора в частині необґрунтованості висновків суду першої інстанції про визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочину також не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки судовий розгляд за згодою усіх учасників судового провадження, у тому числі і прокурора, був проведений за правилами ч.3 ст. 349 КПК, обов`язковою умовою чого є безумовне визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочину, за обставин, указаних в обвинувальному акті. Це указує на те, що у ході судового розгляду прокурор визнав факт визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочину та каяття у його вчиненні, що є підтвердженням безпідставності указаних вище доводів апеляційної скарги.
21. Таким чином, призначене ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим колегія суддів не вбачає.
22. Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК, перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
23. У касаційній скарзі прокурор не навів переконливих доводів на обґрунтування допущення судом таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. 
24. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
25. Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та доданих до скарги копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи апеляційним судом, ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 березня 
2021 року щодо ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3