ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/6848/20                                                      Суддя першої інстанції: Скалозуб Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Губської Л.В., Епель О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради (далі - Відповідач, Департамент соціальної політики Чернігівської міськради), про:
- визнання протиправною бездіяльності Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради щодо нездійснення ОСОБА_1 перерахунку одноразової грошової допомоги до 05 травня у 2016-2020 роках у розмірі 7 мінімальних пенсій за віком;
- зобов`язання Відповідача здійснити перерахунок Позивачу одноразової грошової допомоги до 5 травня у 2016-2020 роках у розмірі 7 мінімальних пенсій за віком. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі семи мінімальних пенсій за віком;
- зобов`язано Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Крім того, стягнуто з Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1  000,00 грн.
При цьому суд першої інстанції, з урахуванням висновків Верховного Суду у зразковій справі №440/2722/20, виходив з того, що виходив з того, що лише після прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 року №3-р/2020 норми Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» діють у редакції Закону від 25.12.1998 року №367-XIV, а тому Позивач має право на виплату грошової допомоги до 5 травня у розмірі семи мінімальних пенсій за віком саме за 2020 рік. Крім того, суд зазначив, що справа є незначної складності, а тому з огляду на критерії розумності, пропорційності та співмірності заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню з 5  500,00 грн. до 1  000,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог та зменшення понесених судових витрат та задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає на безпідставності застосування судом строкового обмеження перерахунку та виплати разової грошової допомоги та неврахування того, що перерахунок за минулий час не було проведено саме з вини державного органу. Окремо посилається на необґрунтованість зменшення судом розміру витрат на професійну правничу допомогу, оскільки саме витрати у розмірі 5  500,00 грн. є співмірними.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу Департамент соціального захисту Чернігівської міськради просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що надані документи взагалі не підтверджують розмір витрат на професійну правничу допомогу, а статус Позивача як особи з інвалідністю ІІІ групи гарантує йому безоплатну правову допомогу. Окремо зауважує на очевидному завищенні суми понесених витрат.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни (а.с. 8).
ОСОБА_1 звернувся до УСЗН Деснянського району Департаменту соціальної політики Чернігівської міськради із заявами, в яких просив здійснити перерахунок щорічної разової допомоги до 5 травня за 2016-2020 роки у розмірі семи мінімальних пенсій за віком (а.с. 4-8).
Листом від 29.10.2020 року №14-06/983 УСЗН Деснянського району Департаменту соціальної політики Чернігівської міськради повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати щорічної разової допомоги у розмірі семи мінімальних пенсій за віком у 2016-2020 роках, оскільки виплата допомога до 5 травня в указані роки здійснювалася у відповідності до положень постанов Кабінету Міністрів України, які ухвалювалися щорічно.
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон) і позиції Верховного Суду від 13.01.2021 року у зразковій справі №440/2722/20, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що належна Позивачу до 5 травня грошова допомога з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року №3-р/2020 має бути виплачена у 2020 році у розмірі, визначеному саме Законом, а не підзаконним актом Уряду України, у той час як у попередні періоди її виплата у встановлених постановами Кабінету Міністрів України розмірі здійснювалася правомірно.
З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.
У зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 року у справі 1-247/2018(3393/18) та визнанням таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, стаття 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» діяла та мала застосовуватись у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 року.
Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, саме починаючи з 27.02.2020 року розмір разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році підлягає нарахуванню і виплаті органом, уповноваженим здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня (Управління соціального захисту населення за місцем проживання особи та/або Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат) у розмірі, визначеному статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 року:
«Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком».
При цьому, на переконання судової колегії, чинність станом на день здійснення виплати Позивачу разової грошової допомоги постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 року №112 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» не може бути підставою для висновку про обґрунтованість розміру виплаченої Позивачу разової грошової допомоги до 5 травня в сумі 3  160,00 грн., оскільки до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми саме ст. 13 Закону як акту вищої юридичної сили.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі семи мінімальних пенсій за віком.
Наведене застосування норм матеріального права з огляду на ієрархію правових норм у правовій системі України викладено у рішенні Верховного Суду від 29.09.2020 року у зразковій справі № 440/2722/20, залишеного без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 року, щодо якої справа №620/4645/20 є типовою.
Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
У свою чергу судова колегія звертає увагу, що у 2016-2019 роках діяли норми пункту 26 розділу VI «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 року у справі № 4819/49/19 зазначила, що дія рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до його ухвалення.
Таким чином, оскільки правовідносини щодо виплати разової грошової допомоги до 5 травня у 2016-2019 роках були завершені у відповідних бюджетних періодах, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обґрунтованими є лише позовні вимоги, що стосуються нарахування та виплати разової грошової допомоги до 5 травня в установленому ст. 13 Закону розмірі саме у 2020 році.
Щодо аргументів апеляційної скарги про безпідставне зменшення судом першої інстанції належної до присудження за рахунок Відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 року у справі № 569/17904/17.
Судова колегія, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 року у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 року у справі № 120/3929/19-а.
Матеріали справи свідчать, що Відповідачем щодо заяви Позивача про стягнення судових витрат подавалися заперечення до суду першої інстанції, в яких останній вказував на їх необґрунтованість, завищення та неспівмірність.
Перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат у розрізі їх видів наданих послуг, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу Позивачем до суду першої інстанції надано копії: договору про надання правової допомоги від 01.10.2020 року, укладеного між позивачем та адвокатом Єрашовим Романом Вікторовичем; Додаткової угоди до договору про надання правової допомоги, згідно якої одна година роботи адвоката складає 1000,00 грн; розрахунку оплати роботи (послуг) адвоката за надання правової допомоги від 24.02.2021 року, відповідно до якого загальна сума до оплати за надану правову допомогу складає 5500,00 грн; квитанції до прибуткового касового ордера від 24.02.2021 року № 12 на суму 5500,00 грн.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави (п. 1); складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (п. 2); представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (п. 6).
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Щодо обґрунтованості витрат, наведених у розрахунку оплати роботи (послуг) адвоката за надання правової допомоги (далі - Розрахунок; а.с. 38-39) послуг з надання консультації з вивчення документів, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що складання позовної заяви належить до такої діяльності адвоката як складання процесуальних документів, до якої входить вивчення і консультація щодо спірних правовідносин. Отже, окреме виділення від складання позовної заяви таких послуг є необґрунтованим, позаяк останні є елементом підготовки позовної заяви, а тому такі витрати не можуть вважатися обґрунтованими.
Крім того, витрати у розмірі 500,00 грн. із складання відповіді на відзив також не можуть бути обґрунтованими у межах цієї справи, оскільки відповідно до ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. При цьому, згідно положень згаданої статті у вказаній категорії справ заявами по суті справи є позов та відзив.
Поряд з викладеним, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що аналіз змісту позовної заяви ОСОБА_1 свідчить, що остання є повним відтворенням частини розділу ІІІ «ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ» рішення Верховного Суду від 20.09.2020 року у зразковій справі № 440/2722/20, що дає підстави погодитися з позицією суду першої інстанції та аргументами Відповідача про завищення розміру витрат на професійну правничу допомогу та його неспівмірність.
Таким чином, враховуючи категорію складності даної справи (малозначна і типова), колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу, які Позивач просив компенсувати, не є обґрунтованим, співрозмірним та пропорційним до предмету спору, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, присудженню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Чернігівської міськради підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1  000,00 грн.
Аналогічна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 820/1719/18, від 29.01.2020 року у справі № 826/16707/18, від 17.08.2020 року у справі № 820/1683/18.
Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи Відповідача про відсутність підстав для стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу з огляду на право Позивача отримати її безоплатно, оскільки ч. 1 ст. 59 Конституції України, гарантуючи кожному право на професійну правничу допомогу, не обмежує особу у формі отримання такої допомогу (платній чи безоплатній).
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            Л.В. Губська

                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 23» червня 2021 року.