Постанова                                                   
Іменем України
 
14 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 357/9237/18
провадження № 61-19605св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня                2019 року в складі судді Цукурова В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року в складі колегії суддів:                  Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до                             ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що з метою отримання банківських послуг відповідач підписала заяву № б/н від 09 липня 2010 року, згідно з якою отримала кредитну картку «Універсальну». 24 березня 2014 року відповідачу переоформлено цю картку на кредитну карту «Gold» та відкрито картковий рахунок. Відповідач отримала кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку за кредитом. 
Проте свої зобов`язання за договором відповідач не виконує, внаслідок чого станом на 12 червня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі                                  115 766,55 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом -                                        14 478,22 грн, заборгованості по процентам за користуванням кредитом за період з 09 липня 2010 року по 03 березня 2018 року в сумі 101 288,33 грн, яку позивач просив суд стягнути із відповідача на свою користь.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                                 від 13 березня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що останнє погашення ОСОБА_1 кредитної заборгованості в сумі 15 200 грн відбулось                       16 липня 2014 року, а тому звернувшись до суду із цим позовом у серпні                 2018 року, банк пропустив встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, про наслідки застосування спливу якої заявлено відповідачем.
Разом з тим, суд першої інстанції відмовив банку у позові і з підстав                              недоведеності позовних вимог, констатувавши неможливість встановлення розміру фактично виплачених відповідачу коштів, правових підстав для збільшення кредитного ліміту  та факту ознайомлення останньої з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк».
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк».
Змінено рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                  від 13 березня 2019 року шляхом виключення із мотивувальної частини цього рішення посилання на відмову у позові за спливом позовної давності.
В решті рішення суду залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не надано доказів укладення сторонами кредитного договору не доведено. Доказів того, що позивачем був наданий кредит в розмірі та на умовах, передбачених вищезазначеним кредитним договором та, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці Умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил, не надано. Тобто, позовні вимоги про стягнення заборгованості, заявлені банком, є недоведеними. За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважав, що місцевий суд помилково застосував наслідки пропуску позовної давності, оскільки такі застосовуються лише до обґрунтованого позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду,                       АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на обставини користування відповідачем кредитом після 2014 року та дійшов помилкового висновку щодо погашення позичальником суми заборгованості. Крім того, суди не врахували, що позичальник була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, про що свідчить реєстрація останньої у системі Приват24 та підписана нею анкета-заява від 09 жовтня 2010 року. Про факт користування відповідачем кредитними коштами свідчить наданий банком розрахунок заборгованості та виписка по картковому рахунку відповідача. З огляду на те, що строк дії виданої відповідачу картки встановлено до 31 серпня 2017 року, тому банк звернувся до суду із цим позовом у серпні 2018 року в межах трирічного строку позовної давності.
Разом з тим, у касаційній скарзі заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в судових рішеннях убачається неоднозначність судової практики, зокрема судові рішення суперечать висновкам викладеним в постановах Верховного Суду                           від 06 лютого 2018 року по справі № 755/2720/16-ц (№ 61-1411св18),                           від 28 березня 2019 року по справі № 428/2873/17 (№ 61-1056св17), а також справа має для банку виняткове значення, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором перешкоджає стабільній роботі банку, обмежує права та порушує його майнові інтереси.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду                                                                    від 06 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З метою отримання банківських послуг ОСОБА_1  підписала заяву                 № б/н від 09 липня 2010 року, згідно з якою отримала кредитну картку «Універсальну». 24 березня 2014 року відповідачу переоформлено цю картку на кредитну карту «Gold» та відкрито картковий рахунок. 
 
Відповідач отримала кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку за кредитом. 
 
Свої зобов`язання за договором відповідач не виконує, внаслідок чого станом на 12 червня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі                                  115 766,55 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом -                                        14 478,22 грн, заборгованості по процентам за користуванням кредитом за період з 09 липня 2010 року по 03 березня 2018 року в сумі 101 288,33 грн.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам судові рішення попередніх інстанцій не відповідають з таких підстав.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку                           АТ КБ «ПриватБанк»).
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
У заяві позичальника від 09 липня 2010 року процентна ставка не зазначена (а. с. 9).
 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09 липня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.
 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
 
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
 
При цьому згідно з шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
 
Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 липня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
 
Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за процентами у розмірі 101 288,33 грн є обґрунтованим та таким, що узгоджується із вимогами чинного законодавства.
 
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, на що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог в цій частині, уваги не звернув.
 
Отже, вимоги банку про стягнення тіла кредиту у розмірі 14 478,22 грн грн є обґрунтованими, однак не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском банком позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
 
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
 
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. 
 
З виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 вбачається, що останній платіж позичальник здійснила 21 травня 2015 року (а.с. 84).
 
Помилково установивши, що останній платіж позичальник здійснив 16 липня 2014 року, а не 21 травня 2015 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у серпні 2018 року, суд першої інстанції в цілому дійшов правильного висновку про пропуск позивачем позовної давності щодо вимог про стягнення тіла кредиту, про застосування якої заявлено відповідачем у справі. 
 
Разом із тим, у повному обсязі не може бути залишено в силі рішення суду першої інстанції, оскільки суд дійшов взаємовиключних висновків про обґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні у зв`язку із спливом позовної давності, про який заявлено відповідачем.
 
Положеннями статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову банку з цих правових підстав, тому судове рішення відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає залишенню в силі із виключенням з його мотивувальної частини посилання на необґрунтованість позовних вимог  АТ КБ «ПриватБанк».
 
Керуючись статтями 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду      
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення тіла кредиту скасувати, рішенняБілоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня                  2019 року в цій частині залишити в силі, виключивши з його мотивувальної частини посилання на необґрунтованість позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».
 
Постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення процентів за користування кредитними коштами залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович