КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  

єдиний унікальний номер справи: 379/315/2020
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/333/2021
                                                           
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ                                 УКРАЇНИ
 
02 лютого 2021 року Київський апеляційний суд  в складі колегії суддів:
 
судді-доповідача:                                               Білич І.М.
суддів:                                                               Коцюрби О.П., Іванченка М.М.             
при секретарі:                                                   Кемському В.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 26 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Таращанського районного суду Київської області Зінкіна В.І.,
по цивільній справі № 379/315/2020 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Білоцерківської міської ради Київської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини.    
  
в с т а н о в и л а :
 
У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила надати неповнолітньому сину сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд до Австрійської Республіки, Італійської Республіки та Республіки Хорватія з 10 липня 2020 року по 10 липня 2021 року, у супроводі матері - ОСОБА_4 без дозволу та супроводу батька- ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що сторони з 09 листопада 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 22 квітня 2015 року розірвано за рішенням суду. Від шлюбу мають спільну дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір'ю. Влітку 2020 року позивач разом з дитиною, дочкою від попереднього шлюбу та нинішнім чоловіком  має намір виїхати за кордон, а саме з 10 липня 2020 року по 10 липня 2021 року. Указана поїздка має на меті забезпечення підвищення рівня світогляду дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.  Однак, відповідач у позасудовому порядку не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон, у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом. Вважала, що запланована поїздка відповідатиме найкращим інтересам дитини.
 
Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 26 червня 2020 року позовні вимоги задоволено.
Надано неповнолітньому  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд до Австрійської Республіки, Італійської Республіки та Республіки Хорватія з 10 липня 2020 року по 10 липня 2021 року, у супроводі матері - ОСОБА_4 без дозволу та супроводу батька - ОСОБА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Посилаючись на те, що запланована поїздка позивача разом з дитиною за кордон має на меті не культурний розвиток дитини, а зміну місця проживання дитини на постійній основі, враховуючи, що ОСОБА_2 уклала шлюб з громадянином Австрійської Республіки, а її донька від першого шлюбу зарахована на навчання до школи в громаді Фрайштадт.
Також зазначав, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та право відповідача на судовий захист, оскільки справу розглянуто в період дії карантинних обмежень за наявності клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з посиланням на ознаки ГРВІ та погане самопочуття.
 
           Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому  вказувалось на те, що подану апеляційну скаргу слід  залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з посиланням на законність і обґрунтованість висновків суду.
 
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, у силу вимог ст. 372 ЦПК України.
 
Не з`явившись в судове засідання, представник позивача, адвокат  Мочинський А.Р. подав до суду заяву про закриття провадження по справі у зв`язку  з відсутністю спору, з огляду на те що відповідачем 02 грудня 2020 року надано нотаріально посвідчену згоду на виїзд малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон із зазначенням в заяві періоду з 20 грудня 2020 року по  ІНФОРМАЦІЯ_2 в Республіку Австрію, Італійську  Республіку, Грецьку Республіку, Республіку Хорватію, Федеративну Республіку Німеччину, Республіку Польщу і інші країни Шенгенської угоди і Європейського Союзу, а також Республіку Туреччину  в супроводі матері дитини ОСОБА_2 .
Колегія суддів вважає, що заява не підлягає до задоволення, так як викладена нотаріально посвідчена згода відповідача на виїзд дитини за кордон, видана за межами  строку, що був предметом судового розгляду в суді першої інстанції ( з 10 липня 2020  року по 10 липня 2021 року, містить  також більш розширений перелік держав, які неповнолітня дитина може відвідати в супроводі матері).
Апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що  подана апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про народження, виданого 10 грудня 2012 року  відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2015 року  у справі № 357/4453/15-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 15 травня 2015 року (а.с.9-10).
14 лютого 2019 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Австрії ОСОБА_6 , прізвище позивача після державної реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_7 (а.с.11).
Згідно із довідкою про реєстрацію за місцем проживання з Центрального реєстру реєстрації за місцем проживання від 17 травня 2019 року, позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , місцева громада Фрайштадт (код адміністративної одиниці 40601) (а.с.14). За вказаною адресою зареєстрований її чоловік і дочка від попереднього шлюбу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13-18).
Згідно довідки з місця роботи, виданої 01серпня 2019 року «Уніпрінт» (А-4209 громада Енгервітцдорф, Клендорфег 6), позивач з 02 вересня 2019 року  працюватиме на підприємстві на посаді співробітниці відділу виробництва. Робочі відносини розпочинаються 02 вересня 2019 року і укладається безстроковий трудовий договір (а.с.28).
Відповідно до договору оренди, укладеного 10 грудня 2018 року, чоловік позивача є орендарем квартири площею 91 м кв. + 7 м кв. лоджія, місце знаходження - міська громада Фрайштадт (а.с.26).
Згідно електронного листа керівника відділу обслуговування населення Муніципалітету міста ОСОБА_9 , діти віком від 6 до 10 років, які зареєстровані за основним місцем проживання у місті Фрайштадт, відповідно до Закону про обов`язкове навчання від 1985 року, повинні отримати обов`язкову шкільну освіту в державній (початковій) школі. Залежно від адреси за основим місцем проживання у м. Фрайштадт здійснюється розподіл дітей у початкову школу 1 чи у початкову школу 2 (а.с.21).
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2008 року  у справі № 2-1043/2008р. відповідач позбавлений батьківських прав відносно  дочки від попереднього шлюбу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.12).
Згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 443 від 10 червня 2019 року, підстави для зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , який проживає з мамою ОСОБА_2 відсутні (а.с.66-67). Дане рішення було винесене у зв`язку з розглядом цивільної справи № 357/3735/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.
Крім того, відповідач 11 липня 2019 року надавав вже згоду сину на тимчасову поїздку до Австрійської Республіки, Італійської республіки та Республіки Хорватія для відпочинку у супроводі його мами, з 15 липня 2019 року по 24 серпня 2019 року (а.с.68).
Постановою Київського апеляційного суду від 19.11.2019 року залишено без змін рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2019 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_11 про визначення місця проживання дитини.
З 10 липня 2020 року до 10 липня 2021 року позивач разом із сином ОСОБА_12 , дочкою від попереднього шлюбу ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та чоловіком мають намір поїхати за кордон. Метою даної поїздки є забезпечення підвищення рівня світогляду дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
 
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд  першої інстанції виходив із того, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. Позивач ставила питання про надання  дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки останній відмовляє їй у наданні такої згоди. Відтак, суд вважав, що звернення матері з даним позовом до суду  спрямоване на захист прав та інтересів  дитини,  відповідає бажанню дитини відпочити, відвідувати та побачити  інші країни світу. Батьки неповнолітнього спільно не проживають, батько не надає належним чином оформленої згоди на тимчасовий виїзд у супроводі матері за кордон за межами України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів, а мати дитини забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, Враховуючи, що мати має житло, постійну роботу і здатна забезпечити дитину усім необхідним, виходячи із інтересів дитини, суд дійшов висновку, що ненадання згоди батьком на виїзд дитини за межі України суперечить її інтересам.
 
Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.
 
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст. 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Частинами 1, 2 ст.155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.
Відповідно до ч.ч.7,8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», виключено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі, можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
Згідно до положень ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).
Відповідно до пункту 3 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Згідно з п.п. 1 п. 4 Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.
Відповідно до вимог абзацу 8 підпункту 2 пункту 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Отже, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.
Тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл, за відсутності згоди другого з батьків, може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
 
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
У той же час, позивач не надала, а в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази для підтвердження обставин того, коли, в яку саме країну та з якою метою позивач мала намір вивезти дитину за кордон. Не конкретизовано також і причини виїзду та часові проміжки перебування дитини в певній країні, а також не обґрунтовано, чому саме у вказаний нею проміжок часу (тривалістю в календарний рік, а саме: з 10 липня 2020 року по 10 липня2021 року) позивач просить надати дозвіл для виїзду дитини за кордон.
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України заявлено позивачем для виїзду у трирізні країни, проте, часовий період таких виїздів співпадає між собою.
Колегія суддів також зважає і на обставини того, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні послався на норму частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» для підтвердження підстав задоволення позову, яка була викладена в новій редакції на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14 липня 2016 року за № 1474-VІІІ.
Зважаючи на те, що позивачем не зазначено конкретного терміну вивезення дитини за кордон, не зазначено перелічених конкретних країн, а надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові короткочасні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить положенням чинного законодавства та призведе до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що  рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст.367 ЦПК України про відмову позивачу  у задоволенні заявлених вимог з зазначених підстав.
Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.141 ЦПК України.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в позові  ОСОБА_2 відмовлено, з неї на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору приподачі апеляційної скарги в сумі 1261,20грн.
 
Керуючись ст.ст.  368, 372,  376,  381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -
 
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Таращанського районного суду Київської області від 26 червня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення, за яким;
ОСОБА_2 відмовити у задоволенні заявлених вимог  до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Білоцерківської міської ради Київської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ) судовий збір в розмірі 1261 гривня 20 копійок.
 
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

             
Суддя - доповідач:   

Судді: