КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
07 червня 2021 року                                                                                   м. Київ
 
Унікальний номер справи № 759/23677/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5663/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.
     суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сенько М.Ф., по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-Житлобуд-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, -
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Явір-Житлобуд-2» заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 липня 2016 року по 30 вересня 2019 року в розмірі 17 354,92 грн., 3 % річних у розмірі 674,00 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 2 235,00 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Експлуатацію та обслуговування вищезазначеного багатоквартирного будинку здійснює ТОВ «Явір-Житлобуд-2» на підставі розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 583 від 30 вересня 2014 року. 21 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Явір-Житлобуд-2» було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 4354. Зазначав, що зобов`язання по договору ТОВ «Явір-Житлобуд-2» виконуються в повному обсязі, проте, відповідач не виконує повністю свої зобов`язання по договору та не вносить плату за надані послуги, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яку відповідач в добровільному порядку не сплачує (а.с. 1-3).
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 заперечувала щодо задоволення позову та зазначала, що дійсно було укладено договір № 4354 з ТОВ «Явір-Житлобуд-2», який підписала її мати ОСОБА_2 на підставі довіреності ВРК 340482, яка була дійсна до 05 червня 2014 року, тому на її думку договір на теперішній час не є дійсним. Крім того, вважає, що нарахування ТОВ «Явір-Житлобуд-2» платежів за утримання будинку та прибудинкової території є безпідставними, а тарифи не відповідають вартості послуг. Звертала увагу на те, що позивач надає послуги тарифами згідно з розпорядженням КМДА від 06 червня 2017 року «Про встановлення тарифів і структури тарифів на послуги по утриманню будинків і споруд та прибудинкових територій», проте, це розпорядження було скасовано рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 липня 2018 року та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 826/8441/17, а також ухвалою Верховного суду України від 31 січня 2019 року. Звертала увагу на те, що ТОВ «Явір-Житлобуд-2» незаконно надає в користування невідомими особам, установа та організаціям підвальні приміщення будинку, горища, дахи, технічні поверхи, а на прибудинковій території знаходяться стихійні стоянки автомобілів. Враховуючи вказане, просила відмовити у задоволенні позову (а.с. 52-55).
Директор ТОВ «Явір-Житлобуд-2» Пануровська О.А. подала відповідь на відзив та зазначила, що договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 4354 є дійсним. Вказувала, що плата за послуги нараховується ОСОБА_1 відповідно до площі її квартири за тарифом, встановленим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 795 від 24 травня 2013 року «Про внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (КМДА)» та № 1207 від 05 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, що кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останнім не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим». Посилання відповідача, що позивач незаконно надає в користування приміщення будинку, горища, дахи, технічні поверхи, стоянки є безпідставними, оскільки приміщення є власністю фізичних та юридичних осіб, які на власний розсуд розпоряджаються своїм майном. Інші доводи відповідача не підтверджені жодними доказами та не заслуговують на увагу (а.с. 70-71).
ОСОБА_1 подала заперечення на відповідь на відзив та просила не задовольняти позовні вимоги посилаючись на те, що ТОВ «Явір-Житлобуд-2» отримало, зберігає, обробляє та користується її персональними даними. Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради № 1207 від 05 жовтня 2017 року, на яке посилався позивач, втратило чинність згідно з розпорядженням від 14 листопада 2019 року № 1977, тому нарахування оплати за надані послуги є безпідставними та незаконними. Крім того, позивачем не було проведено громадських слухань щодо підвищення тарифів на послуги, додаткових угод вона не підписувала (а.с. 77-81).
У поданих запереченнях директор ТОВ «Явір-Житлобуд-2» Пануровська О.А. просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 85).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_1 ) на користь ТОВ «Явір-Житлобуд-2» (код ЄДРПОУ 33300605, р/р НОМЕР_2 в АТ КБ «ПриваБанк», МФО 305299, адреса: м. Київ, вул. Малиновського, буд. 6-Б) заборгованість за спожиті послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території у розмірі 20 263 грн. 92 коп. та судовий збір в розмірі 1 921, 00 грн., а всього стягнуто 22 184 (двадцять дві тисячі сто вісімдесят чотири) грн. 92 коп. (а.с. 89-90).
Не погодившись з рішенням районного суду, 25 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 97-110).
На обґрунтування скарги зазначала, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив норми процесуального права та не дотримався норм матеріального права, не з`ясував усіх фактичних обставин справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення про стягнення заборгованості. Вважає помилковими висновки суду, що договір було укладено між сторонами даного спору і це може бути підставою стягнення боргу. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є неналежним доказом, а тарифи, за яким здійснено розрахунок, є незаконними. Крім того, позовну заяву позивач подав 19 грудня 2019 року, а вимоги було задоволено починаючи з 01 липня 2016 року, тобто з перевищенням загального строку позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу директор ТОВ «Явір-Житлобуд-2» Пануровська О.А. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду залишити без змін (а.с. 140-142).
У відповіді на відзив ОСОБА_1 просила не приймати до уваги відзив позивача та скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 154-161).
 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 від 17 березня 2009 року є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).
21 вересня 2011 року між ТОВ «Явір-Житлобуд-2» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4354 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 7-9). 
Згідно з п. 1.1. предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_3 , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені договором.
Згідно з п. 2.1. договору відповідач зобов`язалася оплачувати послуги в строк не пізніше, ніж до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 вересня 2014 року № 583 визначено ТОВ «Явір-Житлобуд-2» балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_3 (а.с. 38).
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості ОСОБА_1 щодо утримання будинків та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_4   за період з 01 липня 2016 року по 30 вересень 2019 року утворилася заборгованість в розмірі 17 354,92 грн., 3% річних в розмірі 674,00 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 2 235,00 грн. (а.с. 6).
 
Між сторонами склалися відносини у сфері житлово-комунальних послуг, які регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).
Згідно зі ст. 13 Закону, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
Відповідно до положень ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як зазначено вище районним судом було встановлено, що 21 вересня 2011 року між ТОВ «Явір-Житлобуд-2» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4354 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. За пунктом 7.1 цього Договору, сторони визначили, що цей Договір укладений на один календарний рік і вважається таким, що пролонгований, якщо протягом місяця до його припинення від кожної із сторін не надійде повідомлення про його розірвання або перегляд (а.с. 7-9).
Таких доказів повідомлення про розірвання Договору або його перегляд до суду першої інстанції не надано і судом не встановлено.  
Крім того, скільки відповідач фактично споживала житлово-комунальні послуги, розрахунок заборгованості складений позивачем за період, коли відповідач набула прав на вищевказану квартиру, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 638 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність між сторонами договірних правовідносин з надання житлово-комунальних послуг, тому доводи відповідача, що договір не підписувався, суд визнав неспроможними та відхилив.
Звертаючись з позовом позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з01 липня 2016 року по 30 вересня 2019 року в розмірі 17 354,92 грн., 3% річних в розмірі 674,00 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 2 235,00 грн., на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості із зазначенням тарифів за кожен місяць наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території (а.с. 6).
Відповідачем не надано доказів сплати грошей за фактично отримані житлово-комунальні послуги з утримання будинку у зазначений період на погашення заборгованості, тому колегія суддів визнала підставним виконаний позивачем розрахунок заборгованості за надані комунальні послуги за вказаний період. Об`єктивних доказів ненадання та (або) надання житлово-комунальних послуг неналежної якості до суду не надано і судом не встановлено.
Колегія суддів відхилила доводи апелянта про застосування позивачем необґрунтованих тарифів для розрахунку заборгованості з огляду на те, що зазначені в розрахунку заборгованості тарифи відповідачем не спростовано та не надано доказів, що на той період були встановлені інші тарифи.
Апеляційний суд перевірив посилання апелянта на те, що позивач надає послуги за тарифами згідно з розпорядженням КМДА № 668 від 06 червня 2017 року «Про встановлення тарифів і структури тарифів на послуги по утриманню будинків і споруд та прибудинкових територій», яке було скасовано рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 липня 2018 року, що залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 826/8441/17.
Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 15 липня 2019 року про виправлення описки, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 липня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 826/8441/17 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції та, станом на час розгляду цієї справи про стягнення заборгованості, остаточного рішення у справі по суті позовних вимог про скасування розпорядження КМДА № 668 від 06 червня 2017 року «Про встановлення тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» не ухвалено, тому вказані доводи апелянта апеляційний суд відхилив.
Плата за надані житлово-комунальні послуги нараховувалась ОСОБА_1 відповідно до площі її квартири за тарифом, встановленим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 795 від 24 травня 2013 року «Про внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (КМДА)» та № 1207 від 05 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, що кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останнім не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим». Вищевказані розпорядження втратили чинність згідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14 листопада 2019 року № 1977 (Зареєстровано в Головному територіальному управлінні юстиції у місті Києві 26 листопада 2019 р. за N 249/2426).
Отже, позивач надавав послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується матеріалами справи, а відповідач в свою чергу належним чином не виконувала обов`язок зі сплати вказаних послуг, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість з 01 липня 2016 року по вересень 2019 року у розмірі 17 354,92 грн. за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.
Колегія суддів перевірила розрахунок заборгованості та дійшла висновку про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 674,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2 235,00 грн. за період з 01 липня 2016 року по 30 вересня 2019 року
Поряд з цим, відповідачем до районного суду не надано власного розрахунку заборгованості на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та її відсутності.
Доводи апелянта про перевищення загального строку позовної давності при стягненні заборгованості з 01 липня 2016 року, враховуючи, що позовну заяву позивач подав 19 грудня 2019 року, апеляційний суд відхилив з огляду на те, що в суді першої інстанції відповідачем подавався відзив на позовну заяву, заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, заперечення (на відповідь на відзив), а відтак відповідач ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість заявити, проте, не заявила про застосування строку позовної давності, як підставу відмови у позові (ч. 4 ст. 256 ЦК України) (а.с. 52-55, 61-64, 77-81).
Доводи апелянта про необхідність витребування плану земельної ділянки прибудинкової території, свідоцтва про право власності на цю земельну ділянку, як і доводи стосовно надання позивачем приміщень будинку в користування іншим особам, організації стоянок автомобілів, не мають правового значення для предмету доказування по цій справі. Помісячний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 по оплаті за надані послуги, у т.ч. витрат на утримання будинку і прибудинкової території доданий позивачем до позовної заяви (а.с. 6).
Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Щодо сплати судового збору.
Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Частиною 3 ст. 136 ЦПК України передбачено, що з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити їх від оплати.
Така ж правова норма містилася й у статті 8 Закону України «Про судовий збір».
Тобто даними нормами законодавства визначена виключна підстава для відстрочення, розстрочення, звільнення або зменшення сплати судового збору - незадовільний майновий стан сторони.
Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» та ЦПК України єдиною підставою для відстрочення, розстрочення, звільнення або зменшення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.
При цьому, судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.
Однією з основних засад судочинства, визначених у ст. 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року у розмірі 2 881,50 грн. до ухвалення судового рішення у справі (а.с. 133-134).
Таким чином, суд апеляційної інстанції забезпечив реалізацію права апелянта на гарантований Конституцією України доступ до апеляційного суду та апеляційний перегляд справи.
Поряд з цим, ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).
Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).
Оцінюючи надані апелянтом відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 про відсутність доходів з 2019 року по 2020 рік у сукупності з тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності має квартиру АДРЕСА_1 , а проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а будь-яких інших доказів наявності (відсутності) реального доходу, апеляційний суд не вбачає підстав для звільнення апелянта від сплати судового збору.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовну заяву задоволено повністю, з ОСОБА_1 на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 881,50 грн. за розгляд справи апеляційним судом на користь держави.
З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
                                                              
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь  держави 2 881 грн. 50 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

                                                                                                           О.В. Борисова