ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/15398/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року ( суддя першої інстанції Лозицька І.О.)  у справі №160/15398/20 за позовом   ОСОБА_1  до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України   в Дніпропетровській області  про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
19 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила:
визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо виплати судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження нарахування у сумі 47230,00 грн.;
зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на підставі ч.2, 3 ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а також щомісячної доплати в розмірі 30% від посадового окладу, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по  28 серпня 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона працює на посаді судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області, однак, суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року їй виплачено на підставі      ст. 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”, а   не      ст. 130 Конституції України      та      ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення її прав та гарантій.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року у справі №160/15398/20 адміністративний позов задоволено у повному обсязі.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції фактично виходив з того, що  нараховуючи та виплачуючи позивачці суддівську винагороду із застуванням обмеженням її розміру, суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав позивачки та гарантій незалежності судді, а відтак порушене право   належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди позивачці на підставі частини 2,3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" за період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року, оскільки після винесення рішення Конституційним Судом України від 28.08.2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) взагалі припинено спір щодо застосування Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року № 553-IX.
Не погодившись з рішенням суду, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпрпетровській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що в спірному випадку відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених    Законом №294-IX    (в редакції    Закону №553-IX). При цьому, за позицією скаржника, прийняття 28.08.2020 Конституційним Судом України рішення №10-р/2020 на спірні правовідносини не може впливати, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до його прийняття.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог    ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області на підставі указу Президента України “Про призначення суддів” № 484/2012 від  23.08.2012 року.
Наказом голови Вільногірського міського суду Дніпропетровської області № 20-к від                          10.10.2012 року ОСОБА_1 зараховано до штату Вільногірського міського суду Дніпропетровської області.
Указом Президента України “Про призначення суддів” №698/2019 від                  17.09.2019 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області безстроково.
Наказом голови Вільногірського міського суду Дніпропетровської області № 7-к від           21.11.2019 року “Про встановлення щомісячної надбавки за вислугу років” ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу.
За період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року позивачці виплачено суддівську винагороду не відповідно до положень      ст. 130 Конституції України      та      ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, а в обмеженому розмірі згідно зі      ст. 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”      - у розмірі, що не перевищує               10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.
Так, згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 17.12.2020 року №Б-с-1926 загальна сума обмеження суддівської винагороди ОСОБА_1 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, складає 104244,00 грн.
Правомірність нарахування та виплати суддівської винагороди із застосуванням обмеження нарахування є предметом спору в цій справі.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно    ст. 130 Конституції України    визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною 1 ст. 135 Закону України    Про судоустрій і статус суддів    визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20),   визнав такими, що не відповідають    Конституції України    (є неконституційними), положення:
- частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;
- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ „Прикінцеві положення" Закону України    Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.
Питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно    статтею 130 Конституції України    та    статтею 135 Закону України    Про судоустрій і статус суддів, що, в свою чергу, виключає можливість до правовідносин стосовно суддівської винагороди застосовувати інші Закони.
Здійснивши нарахування та виплату позивачці  суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року з обмеженнями, передбаченими    статтею 29 Закону України    Про Державний бюджет України на 2020 рік, відповідач порушив гарантоване    Конституцією України    право на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових його незалежності, тим самим вчинив протиправні дії.
Суд апеляційної інстанції погоджується з   висновками суду першої інстанції в даній справі, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.2    ст.19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
12 березня 2020 року набрала чинності    постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211    Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України    Про внесення змін до Закону України    Про Державний бюджет України на 2020 рік    від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України    Про Державний бюджет України на 2020 рік    доповнено статтею 29 наступного змісту:
Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі, в операції Об`єднаних сил (ООС).
Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до частини другої цієї статті).
Разом з цим,    статтею 130 Конституції України    визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій
Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною 1 статті 135 Закону України    Про судоустрій і статус суддів    встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону України  “ Про судоустрій і статус суддів”,     суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Статтею 8 Конституції України    визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України    має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі    Конституції України    і повинні відповідати їй.
Норми    Конституції України    є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі    Конституції України    гарантується.
Відповідно до    ст. 126 Конституції України    незалежність і недоторканність судді гарантуються    Конституцією    і законами України.
Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі, на норми міжнародного права зазначив, що:    Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.
Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).
Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Європейська Комісія    За демократію через право    (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).
Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (ч. 1    ст. 124 Конституції України).
Наведені положення    Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.
З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом України    Про судоустрій та статус суддів, при цьому, застосування статті 29 Закону України    Про Державний бюджет України на 2020 рік    прямо суперечить    статті 130 Конституції України.
Відповідно до частини 1-4    статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України    суд вирішує справи відповідно до    Конституції    та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені    Конституцією    та законами України.
У разі невідповідності правового акта    Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить    Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми    Конституції України    як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Виходячи з наведених вимог процесуального права та враховуючи те, що стаття 29 Закону України    Про Державний бюджет України на 2020 рік    в частині суддівської винагороди не відповідає    Конституції України    та нормам міжнародного права, суд до спірних правовідносин застосовує норми    Конституції України    як норми прямої дії.
Поряд із зазначеним, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що правильність вищезазначених висновків стосовно неможливості застосування статті 29 Закону України    Про Державний бюджет України на 2020 рік    в частині суддівської винагороди на теперішній час підтверджується висновками Конституційного Суду України, викладеними в Рішенні від 28.08.2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20), яким визнано такими, що не відповідають    Конституції України    (є неконституційними), положення:
- частин першої, третьої статті 29 Закону України    Про Державний бюджет України на 2020 рік    від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами;
- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ    Прикінцеві положення Закону України    Про внесення змін    до Закону України    Про Державний бюджет України на 2020 рік    від 13.04.2020 року № 553-ІХ.
Отже, положення Закону України    Про Державний бюджет України на 2020 рік    від 14.11.2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України    Про внесення змін до Закону України    Про Державний бюджет України на 2020 рік    від 13.04.2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня    ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Колегія суддів зауважує, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно    статтею 130 Конституції України    та статтею 135 Закону України    Про судоустрій і статус суддів, що в свою чергу виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди інших Законів.
Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання відповідача на те, що рішення Конституційного Суду України   змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати    ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення, на переконання колегії суддів є     безпідставні. Якщо закон чи інший правовий акт суперечить    Конституції України, тим більше визнаний таким що суперечить    Конституції України, такий закон чи інший правовий акт не підлягає застосуванню, застосовуються норми    Конституції України    як норми прямої дії. Порушенні гарантії суддів підлягають поновленню. Колегія суддів враховує, що    Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020    зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами, встановленні обмеження суддівської винагороди.
З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що нараховуючи та виплачуючи позивачці  суддівську винагороду із застуванням обмеження її розміру, суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням вимог    статті 130 Конституції України    та статті 135 Закону України    Про судоустрій і статус суддів, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, а відтак порушене право   належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача провести виплату позивачці суддівської винагороди на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України    Про судоустрій і статус суддів.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316,    321,    322,    325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року у справі №160/15398/20 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року у справі №160/15398/20   - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328,    329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко