Ухвала
Іменем України 
14 червня 2021 року
м. Київ
справа № 565/459/20
провадження № 51 - 2917 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від                    28 вересня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 05 травня                             2021 року,
встановив:
Завироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 вересня                        2020 року  ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Вирішено питання щодо цивільних позовів, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 05 травня 2021 року вказаний вирок змінено в частині вирішення питання щодо речових доказів. Виключено з вироку вказівку про конфіскацію автомобіля марки «BMW320D» р.н.  НОМЕР_1 номер кузова WBAAS  НОМЕР_2 . Транспортний засіб повернути законному володільцю.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно з цим вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він                                   21 лютого 2020 року, близько 18:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння,  керуючи автомобілем марки BMW 320D» р.н. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю приблизно 72,8-77,8 км/год по вул. Лесі Українки в м. Вараш Рівненської області в напрямку від майдану Незалежності до вулиці Набережна. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу через автомобільну дорогу, що проходить по вул. Лесі Українки, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1, а також дорожнім знаком 5.35.1, в порушення вимог пунктів 12.4, 18.1 та 12.4 Правил дорожнього руху, не врахував дорожньої обстановки, перевищив допустиме значення швидкості руху на даній ділянці дороги, не вжив своєчасно заходів щодо зменшення швидкості чи зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу – ОСОБА_6 , яка в цей час переходила по пішохідному переходу проїзну частину в напрямку від мікрорайону Перемоги до мікрорайону Вараш, внаслідок чого здійснив наїзд на останню. 
В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити рішення судів першої та апеляційної інстанцій, призначивши засудженому ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК, тобто звільнити від відбування покарання з випробуванням.
В обґрунтування зазначає, що ОСОБА_5 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується лише з позитивної сторони, скоїв необережний неумисний злочин, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю даного злочину, добровільно відшкодував потерпілій більш ніж 175 000 грн. 
Також захисник в касаційній скарзі вказує, що засуджений в подальшому буде сприяти якнайшвидшому одужанню та реабілітації потерпілої, а призначене покарання його підзахисному ОСОБА_5 , яке пов`язане із ізоляцією від суспільства, позбавить його роботи та може вплинути на неможливість у подальшому відшкодовувати збитки потерпілій. 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та безпідставне незастосування до нього положень ст. 75 КК, є необґрунтованими.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував характер і тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винного, який вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, частково добровільно усунув майнову шкоду, завдану потерпілій ОСОБА_7 , на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем свого проживання скарг від сусідів немає. Враховано, також позицію потерпілої, яка просила обрати засудженому максимальне покарання, передбачене законом, без застосування ст. 75 КК. 
На підставі цих даних суд першої інстанції дійшов висновку про призначення  ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції і врахував, що ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом в населеному пункті в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив Правила дорожнього руху, проявивши байдуже ставлення до життя і здоров`я громадян, внаслідок чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, а тому заслуговує покарання лише у виді позбавлення волі, на чому наголошували, як прокурор, так і представник потерпілої.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, аналогічні доводи щодо суворості призначеного покарання та неправильності застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК) захисник  ОСОБА_4 наводив в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції перевірив їх та обґрунтовано визнав безпідставними, зазначивши, що покарання, призначене ОСОБА_5 , є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, підстави для застосування приписів ст. 75 КК відсутні, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано змінив вирок суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо речових доказів та в решті залишив вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, підстав вважати її незаконною чи необґрунтованою, на чому наполягає захисник засудженого, колегія суддів не вбачає.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від  28 вересня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 05 травня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_8                                              ОСОБА_2                                             ОСОБА_3