Постанова
Іменем України
 
16 квітня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 759/18941/18
провадження № 61-10194св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А.А., Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов`язання вчинити певні дії
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що 18 вересня 2009 року Окружним адміністративним судом м. Києва за позовом ОСОБА_1 було постановлено додаткову постанову по адміністративній справі № 12/400 про зобов`язання управління праці та соціального захисту населення у Святошинському районі міста Києва та Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня за 2009 рік згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 3 групи в розмірі 3 106,00 грн.
19 травня 2011 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва по справі                                                № 22-18591/2011 додаткову постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 вересня 2009 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 залишено без змін.
Позивач вказував, що за час здійснення виконавчого провадження відповідачі жодного разу не зверталися як до Святошинської в м. Києві державної адміністрації, так і до Київської міської ради чи до іншої вищої установи на виплату щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня для проведення виплат згідно рішення суду та не вживали жодних інших вагомих заходів для виконання рішення суду, хоч мали для цього достатньо часу та можливостей, внаслідок чого, станом на 2018 рік рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 вересня 2009 року № 12/400 відповідачами не було виконане.
Позивач просив стягнути з управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації на його користь кошти в розмірі 9 634,42грн, які складаються з: індексу інфляції за порушення грошового зобов`язання в період з 23 грудня 2010 року по 18 серпня 2018 року в розмірі 8 567,88грн; 3 % річних від простроченої суми в період з 23 грудня 2010 року до 18 серпня 2018 року в розмірі 1 066,54 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено.
Стягнено з управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 9 634,42 грн, які складаються з: індексу інфляції за порушення грошового зобов`язання в період з 23 грудня 2010 року до 18 серпня 2018 року в розмірі 8 567,88 грн; 3 % річних від простроченої суми в період з 23 грудня 2010 року до 18 серпня 2018 року в розмірі 1 066,54 грн.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року доповнено вступну та резолютивну частину рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року. Стягнено солідарно з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 9 634,42 грн, які складаються з: індексу інфляції за порушення грошового зобов`язання в період з 23 грудня 2010 року по 18 серпня 2018 року в розмірі 8 567,88 грн; 3 % річних від простроченої суми в період з 23 грудня 2010 року до 18 серпня 2018 року в розмірі 1 066,54 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовані тим, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦПК України).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року задоволено частково.
Апеляційну скаргу Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року та рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року скасовано.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов`язання вчинити певні дії закрито.
Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року скасовано, а справу передано для продовження розгляду до Київського апеляційного суду.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року задоволено частково.
Апеляційну скаргу Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року та рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року скасовано.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов`язання вчинити певні дії закрито.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що правовідносини між сторонами виникли з підстав невиконання постанови адміністративного суду.
Крім того, позивач просив стягнути індекс інфляції та 3 % річних за прострочення виконання рішення суду.
Таким чином, спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позов ОСОБА_1 стосується неправомірної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаної з невиконанням судового рішення, ухваленого у порядку адміністративного судочинства, позивач просив стягнути індекс інфляції та 3 % річних за прострочення виконання рішення суду, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття провадження у даній справі, через те, що спір, який виник між сторонами у справі, є публічно-правовим та відноситься до адміністративної юрисдикції з огляду на його предмет та суб`єктний склад.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її з Святошинського районного суду м. Києва.
20 серпня 2020 року до суду надійшла витребовувана справа.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив та не взяв до уваги наявні в справі зібрані докази та обставини справи, пояснення сторін, а також порушив правила юрисдикції загальних судів.
Зокрема зазначав, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується додатковою постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 вересня 2009 року за позовом ОСОБА_1 про зобов`язання управління праці та соціального захисту населення у Святошинському районі міста Києва та Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (Головного управління соціального захисту населення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Вказаною постановою зобов`язано вищезазначені органи здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня за 2009 рік, згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 3 групи в розмірі 3 106 грн. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги у сумі 3 106 грн, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Тому справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.
Суд апеляційної інстанції не навів жодних підстав та обґрунтування висновків, яким чином суд об`єднує два різні за змістом та підставами виникнення обставини, позовні вимоги та підстави їх виникнення. При цьому апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були порушені правила юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, і що є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
 
Доводи інших учасників справи
У вересні 2020 року Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що провести фінансування коштів на виконання рішень судів не було можливості, оскільки в розрахунках до Державного бюджету України були відсутні відповідні бюджетні призначення для взяття зобов`язання за судовими рішеннями щодо виплати разової грошової допомоги ветеранам війни.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що 18 вересня 2009 року Окружним адміністративним судом м. Києва за позовом ОСОБА_1 винесена додаткова постанова по адміністративній справі № 12/400 про зобов`язання управління праці та соціального захисту населення у Святошинському районі міста Києва і Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня за 2009 рік згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 3 групи в розмірі 3 106,00 грн (а. с. 5 - 6).
19 травня 2011 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва по справі                                           № 22-18591/2011 додаткову постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 вересня 2009 року залишено без змін.
21 вересня 2011 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 28821242, якою боржникам надано строк на самостійне виконання рішення суду (а. с. 7).
Згідно повідомлення управління праці та соціального захисту населення Святошинського району м. Києва від 04 квітня 2014 року № 238/35-01/16 встановлено, що боржником в порядку добровільного виконання рішення суду підготовлено та відправлено до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат розпорядження на виплату щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня для проведення виплат згідно рішення суду.
Відповідно до листа Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 15 листопада 2018 року, центром здійснювались дії по виплаті коштів, водночас Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради повідомлено, що провести фінансування коштів немає можливості, оскільки не передбачені бюджетні призначення, також не були передбачені призначення Міністерством соціальної політики України включно до 2018 року.
20 грудня 2018 року кошти в сумі 3 106 грн згідно виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2011 року у справі № 12/400 (виконавче провадження № 28821242) були перераховані Державній казначейській службі України, м. Київ (а. с. 80).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що правовідносини між сторонами виникли з підстав невиконання постанови адміністративного суду.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути індекс інфляції та 3 % річних за прострочення виконання рішення суду.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
При цьому стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Відповідачами у справі є органи державної влади - суб`єкти владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства.
Тобто між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.
Наслідки порушення предметної чи суб`єктної юрисдикції передбачено у пункті 1 частини першої статті 255 ЦПК України, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а тому правильно закрив провадження у справі.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 752/20801/17 (провадження № 14-530цс18).
Щодо юрисдикції позовних вимог про нарахування інфляційних втрат та 3 % річних слід зазначити таке.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.  
У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Відтак ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20).
Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.
Установивши зазначені обставини, здійснивши належне тлумачення норм права, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі, а доводи касаційної скарги зводяться до свавільного тлумачення норм матеріального і процесуального права та незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням. 
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції належним чином дослідив й оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. А. Калараш
 
                                                                                                          О. С. Ткачук