Постанова
Іменем України                                         
 
07 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/17900/18
провадження № 61-11252св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
треті особи: Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року у складі колегії суддів: Кравець В. А.,                  Поливач Л. Д., Махлай Л. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог

 
У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Фактор Плюс»), про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог зазначило, що 29 червня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір                                                  № 16-06-29-006984, відповідно до умов якого кредитодавець відкриває позичальнику з 29 червня 2016 року по 28 червня 2019 рік відновлювальну кредитну лінію із встановленням ліміту кредитування у розмірі 10 000 000,00 грн зі сплатою 30 % річних.
20 липня 2018 року між ПАТ «Діамантбанк» та ТОВ «ФК «Фактор Плюс» укладено договір про відступлення права вимоги № F42GL23222, згідно умов якого товариство отримало право вимоги за кредитним договором                               № 16-06-29-006984 від 29 червня 2016 року.  
31 серпня 2018 року ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» отримало право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі укладеного з ТОВ «ФК «Фактор Плюс» договору про відступлення прав вимоги № 31/08-18/2.
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 29 червня 2016 року                     № 16-06-29-006984 у сумі 11 947 339, 37 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 29 червня 2016 року № 16-06-29-006984 у сумі              11 947 339,37 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконано зобов`язань, визначених кредитним договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування, що підтверджується розрахунком суми заборгованості по договору.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення була залишена без задоволення.
Не погодившись із цим заочним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Москаль Г. Г. подав апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Москаля Г. Г. задоволено частково, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року скасовано.
У задоволені позову ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із  недоведеності ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» заявлених позовних вимог. Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги, не звернувши увагу на факт реалізації ТОВ «ФК «Фактор Плюс» іпотечного майна і відсутність доказів на підтвердження існування та  розміру заборгованості за кредитним договором після такої реалізації. 
Узагальнені доводи касаційної скарги
30 липня 2020 року ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року.
 
В касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції постанова  ухвалена без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
11 вересня 2020 року на адресу Верховного Суду від представника                   ОСОБА_1 - адвоката Москаля Г. Г. через засоби поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс», в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги позивача та залишити оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.
 
29 вересня 2020 року на адресу Верховного Суду від представника                   ОСОБА_1 - адвоката Москаля Г. Г. через засоби поштового зв`язку надійшли доповнення до відзиву щодо необґрунтованості касаційної скарги.
 
05 жовтня 2020 року на адресу Верховного Суду від ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» через засоби поштового зв`язку надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Москаля Г. Г., в якій позивач заперечив проти доводів представника відповідача та підтримав вимоги касаційної скарги.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
12 серпня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 29 червня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 16-06-29-006984, відповідно до умов якого кредитодавець відкриває позичальнику з 29 червня 2016 року по 28 червня 2019 року відновлювальну кредитну лінію із встановленням ліміту кредитування у розмірі 10 000 000,00 грн.
Згідно пункту 1.3. кредитного договору, кредитні кошти надаються позичальнику на умовах цього договору зі сплатою процентів за користування ними у розмірі 30% річних.
ОСОБА_1 у відповідності до кредитного договору № 16-06-29-006984 від 29 червня 2016 року отримала від ПАТ «Діамантбанк» кредитні кошти у розмірі 10 000 000,00 грн.

Відповідно до пунктів 3.2.1. та 3.2.3. Кредитного договору, обов`язок позичальника повернути кредитодавцю фактично отримані кредитні кошти в межах встановленого ліміту кредитування згідно пункту 1.1. цього договору, а також погасити фактичну заборгованість за процентами та комісією за цим договором по закінченню вказаного в пункті 1.1. цього договору періоду, на який відкрито кредитну лінію, шляхом внесення готівкових коштів в касу кредитодавця.
Позичальник протягом 1 (одного) банківського дня з моменту хоча б одноразового порушення обов`язку по поверненню кредиту та/або сплаті процентів за користування ним на умовах, встановлених цим договором, зобов`язаний здійснити повне повернення кредиту та процентів за кредитом (з урахуванням чинного законодавства України), а також сплатити неустойку згідно умов цього договору, якщо інше не буде вирішено кредитодавцем.
В якості забезпечення позичальником виконання зобов`язань за кредитним договором № 16-06-29-006984 між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_2 29 червня 2016 року укладено нотаріально посвідчений Договір іпотеки, згідно умов якого іпотекодавець ОСОБА_2 передала в іпотеку банку нежилі приміщення №№ 2, 3 (в літ.А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41.90 кв.м. 
В якості забезпечення позичальником виконання зобов`язань за кредитним договором № 16-06-29-006984 між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_3 29 червня 2016 року укладено нотаріально посвідчений Договір іпотеки, згідно умов якого іпотекодавець ОСОБА_3 передав в іпотеку банку квартири НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .
30 липня 2018 року між ПАТ «Діамантбанк» та ТОВ «ФК «Фактор Плюс» було укладено Договір  № F42GL2.3222 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. 
Згідно умов цього договору, банк відступив, а ТОВ «ФК «Фактор Плюс» прийняло належне банку право вимоги за кредитним договором (із встановленням ліміту кредитування) № 16-06-29-006984, укладеним 29 червня 2016 року між банком та позичальником.
Станом на дату укладення договору про відступлення (купівлі-продажу) від 30 липня 2018 року прав вимоги № F42GL23222 розмір заборгованості позичальника за кредитним договором, тобто заборгованість перед товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Фактор Плюс», становила 26 772 490,50 грн, з яких:
 
заборгованість за кредитом - 10 000 000,00 грн;
заборгованість за нарахованими процентами - 5 447 339,37 грн;
заборгованість за штрафами та пенями - 11 325 151,13 грн.
Згідно абзацу 2 пункту 2.1. Договору  № F42GL2.3222 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги сторони домовились, що відступлення Банком Новому кредитору прав вимоги за договорами іпотеки (застави), що були укладені в забезпечення виконання зобов`язань боржника за Основним (кредитним) договором та були посвідчені нотаріально, відбувається за окремим договором , який укладається між Сторонами одночасно із укладенням цього Договору та підлягає нотаріальному посвідченню.
30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «Фактор Плюс» та ПАТ «Діамантбанк» було укладено та нотаріально посвідчено Договір  про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, зазначеними вище. 
31 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Фактор Плюс» та ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 29 червня 2016 року № 16-06-29-006984.
Відповідно до пункту 2.1. договору про відступлення прав вимоги від 31 серпня 2018 року № 31/08-18/2, в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, частину права вимоги первісного кредитора до позичальника, зазначеного у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника або які зобов`язані виконати обов`язки боржника, за кредитним договором (із встановленням ліміту кредитування) з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до нього, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього договору, укладених боржником з ПАТ «Діамантбанк». Новий кредитор сплачує первісному кредитору за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.
У відповідності до пункту 2.2. договору про відступлення прав вимоги від 31 серпня 2018 року № 31/08-18/2 за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору набуває частину права кредитора за Основним договором, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржником зобов`язань за Основним договором, сплати Боржником грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок виключно у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору. Розмір Прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього Договору. 
Згідно Додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 31 серпня 2018 року № 31/08-18/2 заборгованість  ОСОБА_1 за Кредитним договором від 29 червня 2016 року № 16-06-29-006984, яка відступається Новому кредитору, становить 23 272490,50 грн, з яких: 6 500 000,00 грн - заборгованість за кредитом;  5 447 339,37 грн - заборгованість за нарахованими процентами; 11 325 151,13 грн - заборгованість за штрафами та пенею.
Право вимоги за іпотечними договорами, укладеними 29 червня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на забезпечення позичальником виконання зобов`язань за кредитним договором                             № 16-06-29-006984, від ТОВ «ФК «Фактор Плюс» до ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» передано не було.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Стаття 598 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
 
У частині першій статті 513 ЦК України вказано, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, що свідчить про їх взаємопов`язаність між собою.
 
Тобто, іпотека в даному випадку має похідний характер від основного зобов`язання та за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс», суд апеляційної інстанції послався на те, що попередній кредитор - ТОВ «ФК «Фактор Плюс» скористався правом звернення стягнення на предмет іпотеки, у позасудовий спосіб набувши право власності на іпотечне майно. Також суд зазначив, що відсутні докази на підтвердження існування та  розміру заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором після такої реалізації.
У повній мірі з таким висновком суду погодитись не можливо, оскільки, посилаючись на набуття ТОВ «ФК «Фактор Плюс» у позасудовий спосіб, в якості звернення стягнення на предмет іпотеки, права власності на іпотечне майно, суд апеляційної інстанції не зазначив доказів, на підставі яких від дійшов такого висновку. Разом із тим, жодних доказів на підтвердження наявності таких правочинів матеріали справи не містять.
Крім того, встановлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником  ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитним договором                          № 16-06-29-006984 від 29 червня 2016 року у неї виникла заборгованість перед ПАТ «Діамантбанк»в розмірі 26 772 490,50 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 10 000 000,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами - 5 447 339,37 грн; заборгованість за штрафами та пенями - 11 325 151,13 грн.
30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «Фактор Плюс» та ПАТ «Діамантбанк» було укладено Договір  № F42GL2.3222 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. 
Згідно умов цього договору, банк відступив ТОВ «ФК «Фактор Плюс», а ТОВ «ФК «Фактор Плюс» прийняло належне банку право вимоги за кредитним договором (із встановленням ліміту кредитування) № 16-06-29-006984, укладеним 29 червня 2016 року між банком та позичальником. Розмір заборгованості, на яку ТОВ «ФК «Фактор Плюс» набуло право вимоги, становило 26 772 490,50 грн, з яких: заборгованість за кредитом -                                     10 000 000,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами - 5 447 339,37 грн; заборгованість за штрафами та пенями - 11 325 151,13 грн.
30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «Фактор Плюс» та ПАТ «Діамантбанк» було укладено та нотаріально посвідчено Договір  про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, укладеними 29 червня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
31 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Фактор Плюс» та ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 16-06-29-006984 від 29 червня 2016 року.
Відповідно до пунктів 2.1., 2.2., Додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 31 серпня 2018 року № 31/08-18/2 Новий кредитор в день укладення цього Договору набуває частину права кредитора за Основним договором, а заборгованість за Кредитним договором від 29 червня 2016 року № 16-06-29-006984, яка відступається Новому кредитору, становить                              23 272490,50 грн, з яких: 6 500 000,00 грн - заборгованість за кредитом;                         5 447 339,37 грн - заборгованість за нарахованими процентами; 11 325 151,13 грн - заборгованість за штрафами та пенею.
Із викладеного вище убачається, що право вимоги на частину заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 3 000 000 грн. (10 000 000 - 6 500 000) первісний кредитор (ТОВ «ФК «Фактор Плюс») новому кредитору (ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс») не відступив.
 
Також ТОВ «ФК «Фактор Плюс» не відступило ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» належне йому право вимоги за іпотечними договорами, укладеними 29 червня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на забезпечення позичальником виконання зобов`язань за кредитним договором № 16-06-29-006984.
На вказане апеляційний суд при ухваленні судового рішення належної уваги не звернув та не перевірив, який обсяг зобов`язань позичальника за кредитним договором № 16-06-29-006984 від 29 червня 2016 року було забезпечено зазначеними договорами іпотеки. При цьому, копії договорів іпотеки в матеріалах справи відсутні.
Разом із тим, апеляційний суд достеменно встановив факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 10 000 000 грн за кредитним договором № 16-06-29-006984 від 29 червня 2016 року, зазначивши про це у своєму судовому рішення. При цьому, доказів погашення (повного або часткового) відповідачкою ОСОБА_1 або іншими особами заборгованості за вказаним кредитним договором матеріали справи не містять.
Також слід ураховувати, що укладені 30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «Фактор Плюс» та ПАТ «Діамантбанк» та 31 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Фактор Плюс» та ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 29 червня 2016 року № 16-06-29-006984 у передбаченому законом порядку не оскаржені та недійсними не визнано. 
При таких обставинах посилання апеляційного суду на відсутність доказів на підтвердження існування та  розміру заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором є передчасними, оскільки факт отримання позичальником кредитних коштів судом встановлений, а докази погашення заборгованості за кредитом суду не надані. Ураховуючи викладене, доказами існування та розміру заборгованості за кредитни договором є, зокрема, сам кредитний договір та зазначені вище договори про відступлення прав вимоги. 
 
При цьому апеляційним судом на сприяння реалізації принципу змагальності сторін, всуперечи приписам пункту третього частини п`ятої статті 12 ЦПК України, не роз`яснено учасникам справи наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій щодо надання доказів у справі та можливості заявлення клопотань про їх витребування.   
 
Крім того, відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвоката Москаля Г. Г.відсутні посилання на набуття ТОВ «ФК «Фактор Плюс» у позасудовий спосіб права власності на іпотечне майно, у зв`язку із цим заявником реалізація іпотекодержателем такого права не пов`язується з наявністю/відсутністю та розміром заборгованості за кредитним договором. При цьому представник відповідачки в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції, повернувши справу на новий розгляд до місцевого суду, а не ухвалити нове рішення у справі. 
 
Таким чином, всупереч принципу диспозитивності цивільного судочинства й вимогам  статті 367 ЦПК України  апеляційний суд вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, апеляційний суд належним чином не обґрунтував вихід за межі доводів і вимог апеляційної скарги та не зазначив, чи було ним встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Ураховуючи те, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги, безпідставно вийшовши за їх межі, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не дослідив, чи правильно застосував суд першої інстанції норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок під час розгляду справи в апеляційному порядку. 
Зважаючи на наведене оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Під час нового розгляду справи суду належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Керуючись статтями 400,  411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року скасувати, справу  направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               В. С. Жданова
 
А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун