Ухвала    
09 червня 2021 року
м. Київ
справа № 212/10596/13-ц
провадження № 61- 6396ск21
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Воробйової І. А. розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про визнання правочину договору купівлі продажу домоволодіння від 20 листопада 2013 року недійсним та встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та перебування у фактичних шлюбних відносинах, 
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року провадження                    у справі за позовом ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про визнання правочину договору купівлі продажу домоволодіння від                    20 листопада 2013 року недійсним та встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та перебування                у фактичних шлюбних відносинах закрито.
У квітні 2021 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку                               ОСОБА_1 , подала касаційну скаргу,  в якій, заявник просить скасувати  оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд за встановленою підсудністю.
Касаційна скарга подана з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого статтею 390 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року,вказану касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме: заявнику необхідно надати докази поважності пропуску строку на касаційне оскарження та документ, що підтверджує повноваження ОСОБА_4 , на підпис касаційної скарги.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У травні 2021 року до суду касаційної інстанції надійшли матеріали на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 27 квітня 2021 року,  з яких вбачається, що заявником недоліки касаційної скарги не було усунуто. 
До касаційної скарги заявником не надано доказів, які підтверджують поважність пропуску строку на касаційне оскарження,посилання заявника на те, що повний текст копії постанови апеляційного суду було отримано заявником 03 березня 2021 року, однак не подано вчасно касаційну скаргу                у зв`язку із захворювання представника ОСОБА_4 , не можна вважати поважними, оскільки вони не є такими, що об`єктивно унеможливили дотримання ОСОБА_1 строків на подачу касаційної скарги, передбачених ЦПК України. 
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Разом з тим, право суду на поновлення строку не є безмежним.
Поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень 
у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, 
яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд 
не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження 
не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією 
із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа «Олександр Шевченко проти України» 
від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 
2003 року).
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися 
від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, 
а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Отже, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ 
є обов`язком осіб, які беруть участь у справі і безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, 
є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод.
Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження, судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним 
з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими 
і непереборними обставинами. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, 
що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.
Що стосується здатності   ОСОБА_4 , представляти в суді інтереси ОСОБА_1 , на підставі довіреності, варто зазначити наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 60 ЦПК України представником                в суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових правовідносин, а також справ                                      у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 62 ЦПК України документами, які підтверджують повноваження представників у цивільному процесі, є довіреність юридичної особи; повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Пунктом 18 розділу XІІІ «Перехідних положень» ЦПК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту                         11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
02 червня 2016 року Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України (Закон України №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»), відповідно до яких розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 16-1, підпункт 11 якого передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 
2019 року.
Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року.
Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
Вказані зміни набули чинності 30 вересня 2016 року.
Дана справа не є трудовою або малозначною справою, тому представництво   ОСОБА_1 , в судах має здійснюватися виключно адвокатом. 
Таким чином, заявником не усунуто недоліки, про які вказано в ухвалі Верховного Суду від  27 квітня 2021 року.
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.
Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого  2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про визнання правочину договору купівлі продажу домоволодіння від 20 листопада 2013 року недійсним та встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та перебування у фактичних шлюбних відносинах, вважати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                       І. А. Воробйова