ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
08 червня 2021 року                                                                        м. Чернівці
справа № 723/1917/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Тодоряк Г.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільному майні подружжя з урахуванням частки, що належить на праві особистої приватної власності, припинення права власності на частку у спільному майні подружжя, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Поклітар Ганна Олександрівна, та ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Родіонов Олексій Петрович, на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Дедик Н.П.),- 
ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася  до  суду  з  позовом до ОСОБА_2 про визначення часток у спільному майні подружжя з урахуванням частки, що належить на праві особистої приватної власності, припинення права власності на частку у спільному майні подружжя.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 19.11.2004 року по 23.12.2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від було розірвано. 
07 серпня 2014 року під час шлюбу, ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що складається з: житлового будинку - літ. «А», сараїв - літ. «Б, В», вбиральні – літ. «Г», гаража – літ. «Д», криниці - №1, огорож - №2,3,4,5 та земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (кадастровий номер 7324589700:02:001:0010), які розташовані в АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 відповідно до договорів купівлі-продажу, укладених 07.08.2014 року. Сукупна вартість домоволодіння та присадибної земельної ділянки складає 486754 гривень.

_____________________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/596/21 

Вказувала, що для придбання зазначених домоволодіння та земельної ділянки вона витратила особисті кошти у сумі 332815 грн., виручені від продажу належної їй трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 18.06.2014 року.
     Вважала, що її частка особистої власності у домоволодінні та земельній ділянці по АДРЕСА_1 становить 68/100, а оскільки частка, що залишилась 32/100 є спільною сумісною власністю подружжя, то кожному з подружжя належить по 16/100, отже, її частка особистої власності у домоволодінні та земельній ділянці складає 84/100, а розмір частки ОСОБА_2 складає 16/100, оскільки і житловий будинок і земельна ділянка придбавалися одночасно.
    ОСОБА_2 забезпечений житлом, так як є співвласником квартири АДРЕСА_3 , де і проживає.
      Також зазначала, що оскільки розмір частки ОСОБА_2 у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельній ділянці складає 16/100 і є незначною, виділ цих часток є неможливим, а спільне володіння і користування цим майном також є неможливим, внаслідок неприязних стосунків між колишнім подружжям, тому право власності на спірне нерухоме майно необхідно визнати за нею та присудити на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 16/100 домоволодіння у розмірі 131290,08 грн. та грошову компенсацію вартості 16/100 земельної ділянки у розмірі 32075,68 грн.
       Просила визначити, що її частка у спільному майні подружжя з урахуванням частки, що належить їй на праві особистої приватної власності становить 84/100 житлового будинку та 84/100 земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1 ; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 16/100 житлового будинку та 16/100 земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1 ; присудити на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 16/100 житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку - літ. «А», сараїв - літ. «Б, В», вбиральні – літ. «Г», гаража – літ. «Д», криниці - №1, огорож - №2, 3, 4, 5, в розмірі 131290,08 грн. та грошову компенсацію вартості 16/100 земельної ділянки (кадастровий номер 7324589700:02:001:0010), що розташована в АДРЕСА_1 , в розмірі 32075,68 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені нею судові витрати.
      Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2021 року позовні вимоги задоволені частково. 
Визначено частку ОСОБА_1 у спільному майні подружжя, а саме: у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, та у земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7324589700:02:001:0010, що знаходяться у АДРЕСА_1 , у розмірі 84/100.  
    Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2  на 16/100 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , на користь співвласника ОСОБА_1 . Присуджено на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 16/100 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , у розмірі 131290,08 грн.
       В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.   Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  понесені судові витрати в сумі 57307,80 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про припинення спільної часткової власності на земельну ділянку та у частині розподілу судових витрат ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Поклітар Ганна Олександрівна, подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, в оскаржуваній частині, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норми матеріального та процесуального права. 
Свої доводи мотивує тим, що висновки суду щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про припинення спільної часткової власності на 16/100 земельної ділянки постановлені з порушенням норм матеріального права, без врахування висновків Верховного Суду щодо порядку переходу права власності на земельну ділянку у зв`язку із переходом права власності на збудоване нерухоме майно, викладеному у постанові ВП ВС від 04.12.2018 року у справі 3910/18560/16. Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно цивільно-правових норм, які є загальними.
Судом першої інстанції при вирішенні позовної вимоги стосовно припинення права спільної часткової власності ОСОБА_2 на 16/100 земельної ділянки застосовано норми ст.365 ЦК України неправильно, не застосовано закон, який підлягав застосуванню – спеціальних норм ст.120,125,141 ЗК України та ст.377 ЦК України. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.
Вказує, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України ст.377 ЦК України.
Зазначає, що у зв`язку із припиненням судом на підставі ст. 365 ЦК України права спільної часткової власності відповідача ОСОБА_2 на 16/100 житлового будинку припиняється автоматично в силу вимог закону і його право спільної часткової власності на 16/100 земельної ділянки під цим житловим будинком і господарськими спорудами. Шкоди інтересам відповідача припиненням права спільної часткової власності на 16/100 земельної ділянки не завдає, оскільки відповідно до ст.365 ЦК України таке припинення не є безоплатним і він отримає грошову компенсацію, що внесена на депозит суду позивачем.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про припинення спільної часткової власності ОСОБА_2 на 16/100 земельної ділянки, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги в повному обсязі. У випадку задоволення апеляційної скарги здійснити перерозподіл судових витрат, змінивши рішення в цій частині та стягнувши повністю понесені в суді першої інстанції судові витрати на користь позивача, а також вирішити питання розподілу судових витрат у зв`язку з апеляційним переглядом справи.
Також з рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2021 року не погоджується і відповідач по справі ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Родіонов Олексій Петрович, який подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неправильному встановленні обставин справи.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивачем у даній справі не було спростовано презумпцію спільного майна подружжя, а тому будинковолодіння є спільною сумісною власністю подружжя із частками, які є рівними, тобто по Ѕ частині кожному із подружжя, посилаючись на практику Верховного суду у аналогічних правовідносинах.
Вказує, що в даному випадку, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач використала на купівлю будинковолодіння, саме ті кошти, які вона отримала від продажу власної квартири, а тому прийняте рішення прямо суперечить позиціям Верховного Суду, що неправомірно не взято до уваги судом першої інстанції при ухваленні рішення.
Також, судом першої інстанції неправомірно застосовано висновок №519 судової будівельно-технічної експертизи від 25.06.2020 року, так як його висновки містять упередженість та помилковість, невідповідність законодавству та фактичним обставинам справи. У даному випадку 16% житлових приміщень становить 31,28 м.кв. (строка 9 колонка 6 таблиці) у тому числі житлових основних приміщень становить 21,34 м.кв. (строка 9 колонка 3 таблиці), а не 23,85 м. кв., як неправомірно зазначено у висновку, тому очевидним є те, що висновок №519 не відповідає фактичним обставинам справи отже є недостовірним. Неправомірність такого обрахунку призвела до фактичного зменшення частки апелянта у майні з 16% до 8%
Оскільки фактичний метраж 16/100 житлової площі відповідає критеріям встановленим ДБН В 2.2-15-2019 за яких виділ частки в натурі є можливим, то висновок експерта є неправомірним.
Крім того, при визначенні частки апелянта у неруховому майні експертом не врахована площа прибудови (літера А) яка становить 33,9 м.кв. – 16% від 33,9 м.кв. становить 5,31 м.кв., тоді 16% від площі житлових приміщень становить 36,7%, а всього 16% від усієї нерухомості (крім земельної ділянки) становить50,17 м.кв.
Також, експертом та судом першої інстанції неправомірно визначено частку у нерухомому майні як незначну, оскільки фактична частка 16/100 у нерухомому майні відмінному від земельної ділянки становить 50,17 м. кв., що не можна віднести до незначної частки. Враховуючи, що ДБН В.2.2-15-2019, на які посилався експерт та посилається позивач, опосередковано визнанчає, що нерухомість житловою площею більше 28 м.кв. не може бути визначена, як нерухомість незначного розміру, очевидним є те, що висновок експерта про неможливість виділення частки апелянта в нерухомому майні є технічно неможливим через його незначний розмір суперечить приписам чинних в Україні нормативних актів.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , адвокат Піржан А.Д. – ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
Посилається на те, що стверджуючи про неправомірність оскаржуваного рішення в частині відступлення від принципу рівності часток апелянт разом з тим не зазначає жодного доводу про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не заявляє клопотання про повне чи часткове дослідження письмових доказів та необхідність встановлення додаткових обставин справи, а тому його доводи зводяться до власної переоцінки доказів, що є в матеріалах справи.
Відповідач по справі не надав жодного доказу, що джерелом коштів для набуття житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами і земельної ділянки, були виключно спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Наведення апелянтом власних розрахунків щодо площі житлового будинку та господарських будівель в рахунок частки 16/100 частки відповідача у майні є лише припущенням про порядок поділу нерухомого майна. З урахуванням вимог Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна та інших спеціальних інструкції судовим експертом при проведенні експертизи щодо можливості поділу нерухомого майна в натурі визначено відповідну частку 16/100 – площу нерухомого майна з урахуванням технічного стану житлового будинку і його вартості з урахуванням зносу. Ці складові не враховано апелянтом у власних розрахунках, які є помилковими, так як потребують спеціальних знань.
Крім того, правильність висновку судового експерта ні відповідачем ні його представником під час розгляду справи судом першої інстанції не ставились під сумнів. Клопотань про проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи відповідач не заявляв, експертного висновку за власною ініціативою не замовляв, право на отримання роз`яснень експерта висновку у судовому засіданні не скористався, а тому доводи апелянта про неправильність розрахунків у висновку судового експерта є нічим іншим, як припущенням особи, яка не володіє спеціальними технічними знаннями та методикою проведення розрахунків при виділі (поділі) нерухомого майна.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, відзиву, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Родіонов Олексій Петрович, слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Поклітар Ганна Олександрівна, задовольнити, враховуючи наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
     Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що доводи наведені позивачкою підтверджені відповідними доказами, відповідачем не спростовані тому позовні вимоги підлягають задоволенню щодо житлового будинку, так як частка відповідача в ньому є незначною, не може бути виділена в натурі внаслідок нестачі площі для забезпечення вимог п.5.17 ДБН В.2.2-15-2019, спільне проживання сторін в ньому без поділу є неможливим внаслідок неприязних відносин, існування яких підтверджено в судовому засіданні. Припинення права власності на 16/100 житлового будинку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, так як він має у спільній власності з іншими особами, які є його близькими родичами, інше житлове приміщення (квартиру), в якій фактично проживає. Як компенсацію припинення права власності відповідача на частку в житловому будинку судом присуджено компенсацію в розмірі 131290,08 грн., розмір якої відповідачем не оспорювався. Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено наявність підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на 16/100 земельної ділянки.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Положення статей 57,60 Сімейного Кодексу України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. 
З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені статтею 60 СК України, за змістом якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Згідно положень ч.1 ст.70 СК України  у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності  подружжя,  частки майна  дружини та  чоловіка є рівними, якщо інше не визначено  домовленістю між  ними або  шлюбним договором. 
За змістом ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.   Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.  Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Родіонов Олексій Петрович, в апеляційній скарзі зазначає, що позивачем у даній справі не було спростовано презумпцію спільного майна подружжя, а тому будинковолодіння є спільною сумісною власністю подружжя із частками, які є рівними, тобто по Ѕ частині кожному із подружжя.
Однак колегія суддів не погоджується із такими доводами апеляційної скарги враховуючи наступне.
Згідно ч.1, ч.3 ст.368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
     Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:  частка є незначною і не може бути виділена в натурі;  річ є неподільною;  спільне володіння і користування майном є неможливим;  таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.11.2004 р., який розірвано рішенням суду від 23.12.2019 року.
З копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.06.2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєстрованого в реєстрі за №981, вбачається, що ОСОБА_1 продала квартиру під АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.03.1998 року за реєстровим номером 1-915. Продаж квартири продавцем ОСОБА_1 вчинено за 332815 грн.
Як вбачається із договору  купівлі-продажу  житлового будинку посвідченого 07.08.2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального  округу Скінтей Ю.І.  та зареєстрованого  в реєстрі  за №1282,  вбачається,  що ОСОБА_4   продав,  а ОСОБА_1   придбала житловий  будинок під  АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ. «А», сараїв - літ. «Б, В», вбиральні – літ. «Г», гаража – літ. «Д», криниці - №1, огорож - №2, 3, 4, 5, що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25292077 від 07.08.2014 року. Продаж будинку вчинено за 418837 грн.
З договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 07.08.2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1283, вбачається, що ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 придбала земельну ділянку під номером 17а, площею 0.1928 га, кадастровий номер 7324589700:02:001:0010, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану по АДРЕСА_1 , що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25293623 від 07.08.2014 року. Продаж земельної ділянки вчинено за 67917 грн.
Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна: житлового будинку (літ. «А») загальною площею 195,50 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0.1928 га, розташованих в АДРЕСА_1 ринкова вартість становить 1021036 грн., з яких: житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами – 820563 грн. та земельна ділянка – 200473 грн.
Відповідно до висновку №519 судової будівельно-технічної експертизи від 25.06.2020 року внаслідок нестачі площі житлового будинку – літ. «А», що належить власнику 16/100 часток будинковолодіння, поділ в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки по АДРЕСА_1 у співвідношенні 84/100 - одному співвласнику та 16/100 іншому співвласнику технічно неможливий. Оскільки поділ в натурі зазначеного житлового будинку у співвідношенні 84/100 - одному співвласнику та 16/100 іншому співвласнику не надається можливим, варіанти поділу земельної ділянки у співвідношенні 84/100 та 16/100 не надаються.
З копії свідоцтва про право власності на житло виданого Департаментом житлово-комунального господарства міської ради 12.05.1999 року вбачається, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , що також підтверджується відповіддю Департаменту житлово-комунального господарства міської ради №03/01-18/1519 від 14.04.2020 року на адвокатський запит ОСОБА_3 . 
З копій витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України вбачається, що ОСОБА_1 05.05.2004 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, Код КВЕД 52.62.0 – роздрібна торгівля з лотків та на ринках. 
З копії договору купівлі-продажу, посвідченого 04.12.2013 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Пентелюк Т.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №2367, вбачається, що ОСОБА_1 продала майнове право на торговельне місце, яке обладнане в приміщенні навчально-виставкового торговельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що обліковується на балансі МПП «Кордо» за адресою: АДРЕСА_4 . Право власності продавця на відчужуване торговельне місце підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 23.06.2006 року за реєстровим №2474. Продаж вчинено за 29140 грн. 
З копії договору кредитної лінії №2006/840-МК/120 від 22.06.2006 року вбачається, що ВАТ КБ «Надра» відкрило ОСОБА_1 кредитну лінію в сумі 50000 доларів США терміном на 60 місяців з 22.06.2006 року по 21.06.2011 року, зі сплатою 15% річних. В забезпечення зобов`язань по цьому договору майнові поручителі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 передали банку в іпотеку нерухомість – будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В межах договору кредитної лінії №2006/840-МК/120 від 22.06.2006 року позичальнику ОСОБА_1 надавалися транші у розмірі 6000 доларів США 5000 доларів США 14000 доларів США в межах строку дії договору, що підтверджується відповідними додатковими угодами. 
   Виконання позичальником  ОСОБА_1  зобов`язань за кредитним договором підтверджується відповідними квитанціями за 2006 – 2010 роки. 
Згідно договорів купівлі-продажу житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_1 за них було сплачено наступні кошти: 418837 грн. за житловий будинок та 67917 грн. за земельну ділянку, а всього 486754 грн. Вказані обставини не оспорюються відповідачем.
На підтвердження своїх позовних вимог про врахування частки у майні подружжя, що належить на праві особистої приватної власності, позивач зазначено, що для придбання вказаного нерухомого майна були використані її особисті кошти в сумі 332815 гривень, отримані від продажу квартири, що належала їй на праві особистої власності і була придбана до укладення шлюбу з відповідачем. Тому частка у житловому будинку та земельній ділянці, що пропорційна вказаній сумі коштів, є її особистою приватною власністю.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачкою доведено достатніми, безсумнівними та беззаперечними доказами ту обставину, що кошти від продажу належної їй квартири були використані для придбання спірних житлового будинку і земельної ділянки, що підтверджено тим, що між датою укладення договору про продаж квартири, який мав місце 18.06.2014 року, та датою укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які відбулися 07.08.2014 року, після виготовлення необхідної документації є незначний часовий проміжок, відсутність у сторін станом на 18.06.2014 року грошових чи інших майнових зобов`язань, для виконання яких могли б бути використані отримані від продажу кошти. 
Тобто, з наведеного слідує, що позивачкою наведені належні та допустимі докази, які дають підстави вважати, що кошти вилучені від продажу квартири були спрямовані на придбання спірного будинковолодіння, що в свою чергу спростовує презумпцію спільного майна подружжя.
Разом з тим колегія суддів зазначає, що відповідачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин, та не надано доказів, які б підтвердили його платоспроможність на час укладення договорів купівлі-продажу спірного майна. Відповідачем не надано жодного доказу, що джерелом коштів для набуття житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки були виключно спільні кошти або спільна праця подружжя.
Посилання апелянта на практику Верховного Суду у аналогічних справах, не підтверджують що спірне майно слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, та не спростовують презумпцію спільної часткової власності, оскільки відповідачем не доведено обставин , які б дали можливість стверджувати, що позивачкою були використані спільні кошти подружжя для купівлі будинковолодіння та земельної ділянки, а не її за власні кошти.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неправильності висновку судового експерта в частині визначення площі частки сторін у нерухомому майні, яке підлягає поділу, та наведення власних розрахунків визначення часток, то колегія суддів зазначає.
Як вбачається із висновку експерта, експертиза щодо можливості поділу нерухомого майна в натурі була проведена з урахуванням вимог Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, та інших нормативних документів та методичних рекомендацій. Даний висновок експертизи був складений 25 червня 2020 року, однак в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які б свідчили про те, що відповідачем чи його представником були вчинені якісь дії, які б підтвердили незгоду з даним висновком, та відсутні будь-які заперечення щодо правильності розрахунків судового експерта.
Крім того, клопотань про проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції не заявлено, експертного висновку за власною ініціативою не замовлено, правом на отримання роз`яснень експерта даного висновку відповідно до ч.4 ст.72 ЦПК України не скористався, а тому такі доводи апелянта про неправильність розрахунків у висновку експерта, слід розцінювати як припущення, оскільки для проведення таких розрахунків потрібно володіти спеціальними технічними знаннями та методикою проведення розрахунків при виділі (поділі) нерухомого майна. 
Як визначено у статті 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні суду. Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
Необхідність судової експертизи в цивільному судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень. Експертиза - це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формуються у висновку експерта, про фактичні обставини справи.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, які необґрунтовані та безпідставні.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. 
Позивачкою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Поклітар Ганна Олександрівна оскаржено рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про припинення спільної часткової власності на земельну ділянку та у частині розподілу судових витрат. 
Положеннями частини другої статті 370 ЦК України та частини другої статті 372 ЦК України визначено правило, згідно з яким у разі поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, чи виділу частки з нього, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відмовляючи у задоволенні вищевказаної позовної вимоги суд першої інстанції керуючись статтею 365 ЦК України, виходив з того, що площа забудови земельної ділянки становить 179,5 кв.м., у співвідношенні до земельної ділянки складає 9,31% всієї площі ділянки, та позивачем не доведено, що частка 16/100 у земельній ділянці не є незначною (308 кв.м.) і виділ цієї частки є неможливим, та дійшов до припущення, що цю частку земельної ділянки можна використати під будівництво окремого житлового будинку.
Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, вважає їх такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права. 
На підставі частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » - збудоване на землі слідує за нею.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.
За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).
На підставі наведеного колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції при вирішенні позовної вимоги стосовно припинення права спільної часткової власності
Отже судом першої інстанції при вирішенні позовної вимоги щодо припинення права спільної часткової власності ОСОБА_2 на 16/100 земельної ділянки, неправомірно застосовано норми статті 365 ЦК України, оскільки до даних правовідносин, слід застосувати спеціальні норми права, а саме статті 120,125,141 Земельного Кодексу України та статтю 377 ЦК України.
Колегія суддів зазначає, що при застосуванні положень ст.120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. 
Дана правова позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 13.05.2020 року, справа №700/670/16-ц, та постановою від 12.10.2016 року справа №6-2225цс16.
У відповідності до вимог земельного та цивільного законодавства, яке імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі та споруди, тому у зв`язку із припиненням судом на підставі ст.365 ЦК України права спільної часткової власності відповідача ОСОБА_2 на 16/100 житлового будинку припиняється і його право спільної часткової власності на 16/100 земельної ділянки під житловим будинком і господарськими спорудами в силу статті 120 ЗК України, та статті 377 ЦК України.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що припинення спільної часткової власності відповідача ОСОБА_2 на 16/100 земельної ділянки не завдасть шкоди його інтересам, оскільки за свою частину земельної ділянки він отримає грошову компенсацію, яка внесена позивачкою на депозитний рахунок суду.
На підставі вищевикладеного колегія суддів, визначивши характер спірних правовідносин, погоджується із доводами апеляційної скарги, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення в цій частині про задоволення цих позовних вимог. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі, тому слід достягнути з ОСОБА_2 понесені ОСОБА_1 витрати пов`язаних із розглядом справи у розмірі 19102 гривні 60 копійок. 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 , судовий збір за подання нею апеляційної скарги в розмірі 3828 гривень 89 копійок, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 
Оскільки апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Поклітар Ганна Олександрівна, задоволено, тому із ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 слід достягнути 19 102 гривні 60 копійок, витрат пов`язаних із розглядом справи у суді першої інстанції та 3828 гривень 89 копійок сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Родіонов Олексій Петрович, залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Поклітар Ганна Олександрівна, задовольнити.
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_2 на 16/100 земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7324589700:02:001:0010, по АДРЕСА_1 на користь співвласника ОСОБА_1 , та відмови у присудженні на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 16/100 земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7324589700:02:001:0010, по АДРЕСА_1 у розмірі 32075 гривень 68 копійок, скасувати і в цій частині прийняти нове рішення, яким припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 16/100 земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7324589700:02:001:0010, по АДРЕСА_1 на користь співвласника ОСОБА_1 .

Присудити на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 16/100 земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7324589700:02:001:0010, по АДРЕСА_1 , у розмірі 32075 гривень 68 копійок.
Здійснити перерозподіл судових витрат, достягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19102 гривні 60 копійок, витрат пов`язаних із розглядом справи. 
В іншій частині рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 березня 2021 року, залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Дата складання повного тексту постанови 17 червня 2021 року. 

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак 

І.М. Литвинюк