Постанова 
Іменем України 
 
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 234/4524/15-ц
провадження № 61-17466св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. 
суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - приватне підприємство «Владі»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2017 року в складі судді Лутай А. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року в складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Папоян В. В., Хейло Я. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , який в ході розгляду справи уточнило, та остаточно просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 12 травня 2017 року в розмірі 8 015 226,63 грн, з яких: 3 800 000 грн - тіло кредиту; 851 336,86 грн - заборгованість по процентам; 21 660 грн - несплачені комісійні послуги банку; 34,96 грн - пеня; 3 016 521,71 грн - інфляційне збільшення заборгованості відповідно до статті 625 ЦК України, 325 673,37 грн -                        3 % річних від суми заборгованості.
Позов мотивований тим, що 26 грудня 2013 року між банком та приватним підприємством «Владі» (далі -ПП «Владі») укладений договір кредитної лінії № 26-15-23/13, за умовами якого підприємство отримало кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 3 800 000 грн строком до 20 грудня 2016 року та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 19 % річних. 
Того ж дня між ОСОБА_1 та ПАТ «Ощадбанк» укладений договір поруки № 31, відповідно до якого ОСОБА_1 безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язався перед банком відповідати солідарно з ПП «Владі» за виконання останнім зобов`язань за вищевказаним кредитним договором.
Посилаючись на те, що банк виконав взяті на себе зобов`язання, проте  ПП «Владі» умови кредитного договору належним чином не виконало, ПАТ «Ощадбанк» просило задовольнити позовні вимоги. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області 
від 09 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк»задоволено. Стягнуто солідарно з ПП «Владі» та ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії № 26-15-23/13 від 26 грудня 2013 року, яка утворилася станом на 30 березня 2015 року в загальному розмірі 5 091 736,86 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі по 
1 827 грн з кожного із відповідачів.
 
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 07 серпня 2015 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 09 червня 2015 року залишена без задоволення.
 
Рішенням апеляційного суду Донецької області від 29 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року змінено в частині розміру стягнутої пені по процентам, пені за несплачену комісійну винагороду та в частині визначення загальної суми. Позовні вимоги АТ «Ощадбанк»до ПП «Владі», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ПП «Владі» та ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк»заборгованість за договором кредитної лінії № 26-15-23/13 від 26 грудня 2013 року, яка склалась станом на 30 березня 2015 року в сумі 5 074 026,35 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 3 800 000, грн, заборгованість по процентам - 472 157,81 грн, несплачені комісійні послуги - 12 540 грн, інфляційне збільшення заборгованості - 349 149,21 грн, три проценти річних від суми заборгованості - 32 272,20 грн, пеня по тілу кредиту - 365 911,42 грн, пеня по процентам - 41 028,64 грн та пеня за несплачену комісійну винагороду - 967,07 грн. У частині стягнення судового збору рішення залишено без змін.
 
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 05 травня 2017 року заяву ПП «Владі» про перегляд заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року задоволено; заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року скасовано.
 
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ПП «Владі», залишено без розгляду, а ПП «Владі» залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог.
 
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецького обласного управління ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії від 26 грудня                   2013 року № 26-15-23/13, яка утворилась станом на 12 травня 2017 року в загальному розмірі 8 015 226,63 грн, з яких: тіло кредиту 3 800 000 грн, проценти 851 336,86 грн, несплачені комісійні послуги 21 660 грн, інфляційне збільшення заборгованості 3 016 521,71 грн, три проценти річних від суми заборгованості 325 673,37 грн та пеня 34,69 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду мотивоване тим, що у зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань за кредитним договором ПАТ «Ощадбанк» 06 лютого 2015 року надіслало ПП «Владі» та ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове погашення заборгованості, чим змінило строк виконання основного зобов`язання.
Встановивши, що до суду з цим позовом банк звернувся у квітні 2015 року, тобто, в межах передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з поручителя ОСОБА_1 , який відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, визначеного розміру заборгованості. 
 
Постановою апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2018 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 
2017 року скасовано. Провадження у справі за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ПП «Владі» в частині позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом за період станом на 30 березня                      2015 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 379 179,03 грн, несплачені комісійні послуги в сумі 9 120 грн, інфляційне збільшення заборгованості в сумі 1 618 531,63 грн, три відсотки річних від суми заборгованості в сумі 293 222,92 грн, а також витрати по сплаті судового збору 43 734,99 грн. 
 
Апеляційний суд виходив з того, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції не звернув уваги на наявність такого, що набрало законної сили рішення апеляційного суду Донецької області від 29 жовтня 2015 року, яким заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року змінено в частині розміру стягненої пені по процентам, пені за несплачену комісійну винагороду та в частині визначення загальної суми.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки в частині стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 30 березня 2015 року в сумі 5 074 026,35 грн наявне рішення у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, то на підставі пункту третього частини першої статті 255 ЦПК України провадження у справі в цій частині необхідно закрити.
 
Постановою Верховного Суду від 06 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова мотивована тим, що зі скасуванням заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року втратило законну силу і рішення апеляційного суду Донецької області від       29 жовтня 2015 року, ухвалене за результатами його перегляду в апеляційному порядку.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали Донецького апеляційного суду від 30 вересня                          2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк в особі філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк» пені у сумі 34,69 грн скасовано, в іншій частині рішення місцевого суду змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії від 26 грудня 2013 року № 26-15-23/13, яка утворилась станом на                        12 травня 2017 року, по тілу кредиту в сумі 3 800 000 грн, по процентам за користування кредитом в сумі 298 660,41 грн, несплачених комісійних послуг в сумі 14 820 грн, інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту у сумі 2 559 905,38 грн, інфляційного збільшення заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі  180 824,61 грн, інфляційного збільшення заборгованості за несплату комісійних послуг в сумі                   5 133,95 грн, 3 % річних по простроченому кредиту в сумі 268 476,42 грн,                    3 % річних по простроченим процентам за користування кредитом в сумі                     3 537,81 грн, 3 % річних за несплату комісійних послуг в сумі 1 400,99 грн, а всього - 7 132 759, 57 грн. В задоволенні вимог ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк» про стягнення пені за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами щомісячно, у зв`язку з чим дійшов висновку, що заборгованість з поручителя                                 ОСОБА_1 підлягає стягненню в межах шести місяців дії поруки, тобто з 06 листопада 2014 року. 
Оскільки час звернення до суду з цим позовом та розгляду апеляційним судом справи позичальник не сплатив банку тіло кредиту в розмірі                             3 800 000 грн та комісійні послуги (винагороду банку в розмірі 14 820 грн), суд вважав позовні вимоги в цій частині обґрунтованими. 
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача проценти за користування кредитом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що, звернувшись                       06 квітня 2015 року до суду з цим позовом про дострокове стягнення заборгованості, ПАТ «Ощадбанк» змінило строк дії кредитного договору, а тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість, яка утворилась з                     06 листопада 2014 року по 06 квітня 2015 року. 
При цьому суд вважав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат (які нараховані на заборгованість по тілу кредиту, проценти та комісійні послуги) та 3 % річних (які нараховані на заборгованість по тілу кредиту, проценти за період з 11 листопада                              2014 року по 11 травня 2017 року та комісійні послуги). 
Позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 34,69 грн апеляційний суд вважав безпідставними з огляду на положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що заборгованість зі сплати процентів у ПП «Владі» виникла з квітня 2014 року, а тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України позивач втратив право на стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 . Оскаржувані судові рішення ґрунтуються на недопустимих доказах, оскільки матеріали справи не містять належним чином звірених копій кредитного договору, договору поруки, платіжних доручень тощо. Суди попередніх інстанцій неправомірно залишили поза увагою, що позичальник звільняється від відповідальності за порушення кредитного зобов`язання у разі допущення такого порушення внаслідок обставин непереборної сили. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скарга та узагальнення його доводів
У березні 2021 року АТ «Ощадбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив мотивований тим, що позичальник допустив порушення умов договору щодо оплати чергових платежів 21 жовтня 2014 року, а тому відсутні підстави вважати поруку ОСОБА_1 припиненою. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від                        04 березня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 234/4524/15-ц з суду першої інстанції.             
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від                          17 травня 2021 року справу за позовом ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ПП «Владі, про стягнення заборгованості за кредитним договором, призначено до розгляду.
    
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
Згідно з частиною другою статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 26 грудня 2013 року між АТ «Ощадбанк» та ПП «Владі» укладений договір кредитної лінії № 26-15-23/13, за умовами якого останнє отримало кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 3 800 000 грн з остаточним терміном повернення не пізніше 20 грудня                     2016 року та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі                       19 % річних.
 
26 грудня 2013 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався перед банком безумовно, безвідклично та безоплатно відповідати солідарно з ПП «Владі» за виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № 26-15-23/13.
 
Із наданого АТ «Ощадбанк» розрахунку заборгованості вбачається, що ПП «Владі» 08 січня, 06 лютого, 05 березня, 11 квітня, 30 квітня, 18 серпня,                         26 серпня, 16 вересня, 07 жовтня, 21 жовтня 2014 року сплачувало заборгованість за договором кредитної лінії № 26-15-23/13. 
Після 21 жовтня 2014 року ПП «Владі» допускало порушення умов договору щодо оплати чергових платежів за кредитом.
 
06 лютого 2015 року банк пред`явив до позичальника ПП «Владі» та поручителя ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту.
 
Згідно наданого банком розрахунку заборгованість за кредитом станом на 30 березня 2015 року складає 5 074 026,35 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 3 800 000,0 грн, заборгованість по процентам кредиту - 472 157,81 грн, несплачені комісійні послуги - 12 540 грн, інфляційне збільшення заборгованості - 349 149,21 грн, три проценти річних від суми заборгованості - 32 272,20 грн, пеня по тілу кредиту - 365 911,42 грн, пеня по процентам - 41 028,64 грн та пеня за несплачену комісійну винагороду - 967,07 грн.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
За змістом статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. 
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої                статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 408/8040/12 (провадження                            № 14-145цс18). 
 
Установлено, що кінцевий строк повернення кредиту за договором кредитної лінії від 26 грудня 2013 року № 26-15-23/13 - 20 грудня 2016 року.
 
Відповідно до пункту 3.3.1.  банк має право у випадку, якщо будуть мати місце будь-які або всі можливі випадки невиконання позичальником та/або майновим поручителем/поручителем взятих на себе обов`язків та недотримання умов, передбачених цим договором та/або документами забезпечення та/або іншими договорами, укладеними позичальником з банком, вимагати негайного повернення суми кредиту та всієї суми нарахованих процентів за користування кредитом.
 
06 лютого 2015 року у зв`язку з невиконанням ПП «Владі» умов кредитного договору АТ «Ощадбанк» згідно з пунктом 3.3.1. кредитного договору скористалось правом дострокового повернення кредиту, направивши рекомендованим листом відповідну вимогу, що підтверджується фіскальним чеком та поштовим штемпелем на описі вкладення до листа. 
 
Тобто, 06 лютого 2015 року банк використав право дострокового погашення заборгованості, чим змінив строк виконання основного зобов`язання. 
 
У квітні 2015 року АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з цим позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), з моменту настання строку виконання основного зобов`язання. 
 
Пунктом 3.2. договору поруки від 26 грудня 2013 року № 31 передбачено, що поручитель та позичальник залишаються зобов`язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов`язання по кредитному договору не будуть виконані повністю.   
 
Пунктом 2.7. договору кредитної лінії від 26 грудня 2013 року № 26-15-23/13 передбачено погашення кредиту періодичними платежами щомісяця до                    10 числа. 
 
Оскільки кредитним договором передбачено, що позичальник повинен був здійснювати щомісяця чергові платежі, а відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до                      статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що обов`язок поручителя ОСОБА_1 щодо солідарної відповідальності за зобов`язанням ПП «Владі» за кредитним договором від 26 грудня 2013 року № 26-15-23/13 обмежується періодом, починаючи з 06 листопада 2014 року. 
 
Із наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що останній платіж на погашення заборгованості позичальник ПП «Владі» здійснило 21 жовтня 2014 року, а тому висновок апеляційного суду, що правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, є правильним. 
 
Щодо вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Вирішуючи питання щодо відповідальності ОСОБА_1 по процентам за користування кредитом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що період нарахування процентів становить з 06 листопада 2014 року по 06 квітня 2015 року. 
 
Колегія суддів Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду не в повній мірі погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне. 
 
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня                       2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) вказано, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті                      1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Таким чином, у АТ «Ощадбанк» відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті              1050 ЦК України.
 
Кредитодавець використав своє право, передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України, направивши 06 лютого 2015 року боржнику вимогу про дострокове повернення грошових зобов`язань за кредитним договором та вимагаючи протягом 20 банківських днів погасити заборгованість, а тому змінив умови основного зобов`язання.
 
З урахуванням викладеного, після направлення ПП «Владі» вимоги про дострокове повернення кредитної АТ «Ощадбанк» не мало права нараховувати проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим висновок апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з                                       ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користуванням кредитом, нарахованим до 06 квітня 2015 року, є помилковим. 
 
Крім того, судом задоволено вимогу банку про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на прострочені проценти з 11 листопада 2014 року по 11 травня 2017 року, не врахувавши, що проценти за користування кредитом не нараховуються після закінчення строку дії кредитного договору, що унеможливлює нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на всю суму прострочених процентів. 
 
Щодо вимог про стягнення 3 % річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, виходив з того, що період вказаних нарахувань становить з 11 листопада 2014 року по 11 травня 2017 року. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті                    1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». 
 
Отже, задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд апеляційної інстанції не врахував, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. 
 
Щодо вимог про стягнення заборгованості з комісійної винагороди банку
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості з комісійної винагороди банку в розмірі 14 820 грн, а також нарахованих на вказану суму інфляційних втрат та 3 % річних. При цьому оскаржувана постанова не містить жодних обґрунтувань та мотивів з посиланням на порушення позичальником умов кредитного договору, які передбачають нарахування комісії. 
 
Не надано апеляційним судом і оцінку щодо відповідності вказаним пунктам договору вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність» та  Закону України «Про захист прав споживачів». 
 
Таким чином, апеляційний суд в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо. 
 
Ураховуючи, що суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, не дослідив надані сторонами докази в сукупності, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Крім того, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу апеляційного суду на допущені процесуальні порушення.
Порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, регулюється статтею 370 ЦПК України, у частині третій якої вказано, що за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову апеляційного суду. 
 
Аналогічні повноваження апеляційного суду визначені у пункті 8 частини першої статті 374 ЦПК України. 
 
Враховуючи, що після прийняття апеляційним судом постанови від 05 квітня 2018 року рішення апеляційного суду Донецької області від 29 жовтня                    2015 року залишилось чинним, суд апеляційної інстанції під час нового розгляду, керуючись повноваженнями, визначеними у частині третій статті 370 ЦПК України, пункті 8 частини першої статті 374 ЦПК України, не позбавлений можливості вирішити питання щодо його скасування. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що висновки суду апеляційної інстанції є помилковими, оскільки суд не в повній мірі дослідив наявні у справі докази, надані сторонами, а оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, норми матеріального права відповідно до них не застосовані, суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений можливості усунути ці недоліки, тому справа передається на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Донецького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       М. Є. Червинська
 
Судді :                                                                                                 В. С. Жданова
 
                                                                                                             А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                             Є. В. Коротенко
 
                                                                                                             В. М. Коротун