ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 червня 2021 року                                                                              
м. Київ                                                         
 
справа №522/18414/19
провадження №51-596км21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                                  ОСОБА_1 ,
судді:                                                           ОСОБА_2 , 
                                                                               ОСОБА_3 , 
 
секретар судового засідання                           ОСОБА_4 ,
учасники  судового провадження
прокурор                                                                  ОСОБА_5 , 
захисник                                                                 ОСОБА_6 ,
            
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури (далі - прокурор) на ухвалу Одеського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №2201816000000056, стосовно 
 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Багате Ізмаїльського району Одеської області та проживає в                АДРЕСА_1 ,
підозрюваної у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст.305, ч.2 ст.15, ч.2 ст.309 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, виклав вимогу про скасування вказаної ухвали суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог статей 94, 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Крім того, вказує, що апеляційний суд не надав належної оцінки, на його думку,  спотвореному викладенню в тексті ухвали показань ОСОБА_7 , об`єктивний аналіз яких переконливо доводить усвідомлення нею протиправності своїх дій, спрямованість на досягнення бажаного результату і вжиття із цією метою вичерпних дій, що призвело до контрабанди психотропної речовини.
Стверджує, що ОСОБА_7  під час судового розгляду визнала вчинення нею певних діянь, проте заперечувала наявність у її діях ознак суспільної небезпечності, у зв`язку з чим твердження суду про заперечення вчинення нею суспільно небезпечних діянь не відповідає фактичним обставинам справи.
Зазначає, що апеляційний суд не дав належної оцінки тому, що послідовне заперечення ОСОБА_7 наявності в її діях умислу, спрямованого на контрабандне переміщення у змові з іншою особою заборонених препаратів, суперечить об`єктивному аналізу сукупності інших зібраних доказів, які є систематичними та узгоджуються між собою, а саме даних щодо вмісту міжнародного поштового відправлення, який не відповідав дійсності та був умисно  спотворений з метою приховування заборонених препаратів; отримуючи поштове відправлення, ОСОБА_7 надала неправдиві свідчення щодо відправлення, яке надійшло в Україну із-за кордону; відсутність узгоджених дій між ОСОБА_7 та іншою особою, яка направила заборонені препарати на її ім`я та адресу;
Вказує, що судами надано необ`єктивну оцінку протоколу огляду мобільного телефону, належного ОСОБА_7 , а також протоколу огляду комп`ютера, вилученого за місцем проживання ОСОБА_7 , у яких зафіксовано процес узгодження дій вказаних осіб щодо контрабандного переміщення в Україну лікарського засобу «Золпідему».
Також зазначає, що висновки суду про відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ст. 305 КК України, суперечать вимогам закону, є безпідставними та не відповідають фактичним обставинам справи.
Крім того, стверджує, що апеляційний суд не усунув порушення, допущені судом першої інстанції при оцінці доводів ОСОБА_7 про те, що зміст протоколу огляду  місця події не відповідає дійсності та спростовується показаннями свідків у суді, показаннями самої ОСОБА_7 , а також тим фактом, що питання про  відповідальність слідчого, який складав протокол, стороною захисту не ініціювалося.
Водночас прокурор вказує, що доцільність застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру підтверджується поясненнями експерта в судовому засіданні та висновком експерта, в якому зазначено про відсутність суспільної небезпеки ОСОБА_7 виключно щодо участі в судових засіданнях, проте експерт зазначив, що остання становить суспільну небезпеку навіть попри пасивний характер суспільної безпеки та потребує примусових заходів медичного характеру в обов`язковому порядку.
Стверджує, що апеляційний суд не усунув безпідставного обґрунтування районним  судом свого рішення позицією, викладеною Верховним Судом у кримінальному провадженні №391/586/16-к, оскільки така позиція була застосована до правовідносин, які є суттєво відмінними.
Також прокурор зазначив, що судом першої інстанції було проголошено тільки резолютивну частину ухвали, а повний текст цього рішення не був невідкладно вручений учасникам провадження.
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року відмовлено в застосуванні примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_7 , підозрюваної у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст.305, ч.2 ст.15, ч.2 ст.309 КК України. Закрито кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , підозрюваної у вчинені суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст.305, ч.2 ст.15, ч.2 ст.309 КК України, на підставі ч.3 ст.513 КПК України.
Вирішено долю речових доказів.
За ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного  суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року - без зміни.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 підозрювалася в тому, що в  період з грудня 2018 року по лютий 2019 року, перебуваючи в м. Одесі, вона встановила контакт з громадянином США Франкліном Стаутом за допомогою всесвітньої телекомунікаційної мережі «Інтернет» та програмного додатку «Viber», домовилась про придбання для себе 90 таблеток із вмістом психотропної речовини «Золпідем» та про їх направлення із США до України в міжнародному поштовому відправленні із застосуванням заходів для приховування вмісту поштового відправлення з метою їх переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю.
Усвідомлюючи незаконність своїх дій, з метою унеможливлення викриття її протиправної діяльності та уникнення кримінальної відповідальності                   ОСОБА_7  як одержувач доставки міжнародного поштового відправлення із вмістом психотропної речовини «Золпідем» повідомила громадянину США Франкліну Стауту неіснуючу адресу свого постійного проживання в м. Одесі та свої анкетні дані: «Maslova Svitlana Pirogovskaya street 7/9, app. АДРЕСА_2 .
Діючи на виконання попередньої домовленості та вказівок ОСОБА_7 , громадянин США ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на території США, штат Арізона, м. Тусон, переслідуючи спільну з нею мету унеможливлення виявлення співробітниками митних органів таблеток із вмістом психотропної речовини при здійсненні митного контролю, придбав 90 таблеток блакитного кольору із вмістом психотропної речовини «Золпідем» масою 1,1 г та з відтиском «ZCR», які помістив до поліетиленового пакету, а потім коробку з компакт-диском (оптичний носій інформації DVD - «MIRACULOUS Blessing - PAT ROBERTSON»), та упакував до картонного конверта міжнародного поштового відправлення (далі - МПВ) №LA025323744US, у поштовій накладній вказав про вміст цього МПВ: DVD'S (компакт-диск) та CANDY (цукерки).
Завершуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 06 травня 2019 року о 09:25  звернулася до відділення поштового зв`язку №44 ОД АТ «Укрпошта», де пред`явила свій паспорт і отримала міжнародне поштове відправлення №LA025323744US, в якому, як їй завідомо було відомо, знаходилось 90 таблеток із вмістом психотропної речовини «Золпідем», яке 25 лютого 2019 року переміщено нею у змові з громадянином США Франкліном Стаутом через митний кордон України з приховуванням від митного контролю.
Проте умисні злочинні дії ОСОБА_7 з незаконного придбання без мети збуту психотропної речовини «Золпідем» не були доведені до кінця з причин, що не залежалі від її волі, оскільки 01 березня 2019 року в зоні діяльності м/п «Спеціалізований» Київської міської митниці ДФС виявлено та вилучено                       90 таблеток блакитного кольору з відтиском «ZCR» із вмістом психотропної речовини загальною масою 1,1 г, для вручення отримувачу вони були замінені дозволеними в обігу речовинами, а ОСОБА_7 була затримана 06 травня      2019 року о 09:50 співробітниками Служби безпеки України.
За викладених обставин ОСОБА_7 підозрювалася у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених ч.2 ст.305 КК України, - контрабанда психотропної речовини, тобто її переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю за попередньою змовою групою осіб у великому розмірі; передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.309 КК України, - закінчений замах на незаконне придбання психотропної речовини без мети збуту у великому розмірі.
 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник підтримав касаційну скаргу, прокурор просив залишити ухвалу без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
До касаційного суду надійшло запереченнязахисника ОСОБА_6 на касаційну скаргу прокурора, в якій вона просить касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вказану ухвалу залишити без зміни. 
 
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з вимогами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Положеннями ст.412 КПК України зазначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та просить дати доказам іншу оцінку, ніж ту, яку надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень Суду законом не віднесено. 
Отже, суд касаційної інстанції виходить з фактичних обставин кримінального провадження, установлених судами, та не втручається у правильність проведеної оцінки доказів, зібраних у цьому провадженні.
З урахуванням меж перегляду Судом судових рішень та підстав для їх скасування або зміни, визначених у ч. 1 ст. 438 КПК України, касаційний перегляд здійснено в частині перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі, щодо посилань на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
 
Щодо застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру
Так, згідно з положеннями п. 1 ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом, зокрема, до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.
Відповідно до вимог ч.1 ст.513 КПК України, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:
1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;
2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою;
3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності;
4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання;
5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, розглядаючи клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.
Так, досліджуючи питання, чи мали місце в діях ОСОБА_7 суспільно небезпечні діяння, передбачені ч.2 ст.305, ч.2 ст.15, ч.2 ст.309 КК України, суд на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки зібраних органом досудового розслідування доказів дійшов висновку, що прокурором не доведено вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечних діянь, передбачених ч.2 ст.305, ч.2 ст.15, ч.2 ст.309 КК України.
Відповідно до ч.3 ст.513 КПК України, встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.
Переглядаючи судове рішення за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечних діянь, передбачених ч.2 ст.305, ч.2 ст.15, ч.2 ст.309 КК України.
Крім цього, при вирішенні питання щодо застосовування до цієї особи примусових заходів медичного характеру Суд зазначає таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, судами досліджено висновок судово-психіатричних експертів №239 від 16 червня 2019 року, згідно з яким ОСОБА_7 у період, що стосується вчинення кримінального правопорушення, у якому вона підозрюється, страждала на хронічне психічне захворювання, внаслідок чого вона не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними і потребує застосування стосовно неї примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. За своїм психічним станом ОСОБА_7 не представляє небезпеки для свого життя і здоров`я, а також для життя і здоров`я оточуючих.
Водночас, як правильно зазначив апеляційний суд, експерти лише рекомендували ОСОБА_7 проходження примусового лікування і лише у випадку встановлення судом доведеності вчинення нею суспільно небезпечного діяння.
Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_7 не є суспільно небезпечною особою для свого життя і здоров`я, а також для життя і здоров`я оточуючих, тому відповідно до вимог ч.4 ст.503 КПК України примусові заходи медичного характеру до ОСОБА_7 не слід застосовувати.
Доводи касаційної скарги про необґрунтованість висновків судів про визнання недопустимими доказів при проведенні огляду місця події є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ст.87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.
Згідно з п.1 ч.3 ст.87 КПК України, недопустимим є також доказ, що був отриманий з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
 
Як убачається зі змісту оскарженої ухвали, суд першої інстанції визнав недопустимим доказом пояснення ОСОБА_7 , зазначені у протоколі огляду місця події, про те, що їй було відомо, що її чоловік сховав таблетки у компакт- диски для їх схоронності під час пересилання та приховування вмісту, а також зазначив на міжнародній накладній опис вмісту поштового відправлення як DVD та CANDY для унеможливлення викриття зазначених таблеток.
Апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду першої інстанції про визнання вищезазначеного доказу недопустимим, правильно зазначив, що   ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у цьому кримінальному провадженні, а відповідно до протоколу огляду місця події їй роз`яснювались права та обов`язки свідка, передбачені ст.66 КПК України, у зв`язку з чим викладені у протоколі огляду місця події пояснення ОСОБА_7 є свідченням проти себе, без повідомлення про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання,  а тому є недопустимим доказом.
Таким чином, Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що порушення права ОСОБА_7 не свідчити проти себе, відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів, є порушенням права на справедливий судовий розгляд, передбачений статтею 6 Європейської конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод. Такий висновок викладено в рішенні Європейського суду з прав людини «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine) від 12 червня 2008 року.
Крім того, відхиляючи доводи прокурора щодо помилкового врахування позиції, викладеної в іншому кримінальному провадженні (справа №391/586/16-к), в якому ухвалено виправдувальний вирок за ч.3 ст.305, ч.1 ст.309 КК України, що набрав законної сили і залишений без змін Верховним Судом, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що суд першої інстанції при з`ясуванні питання щодо обізнаності ОСОБА_7 про вміст у лікарському засобі психотропної речовини для встановлення того, чи мало місце вчинення нею суспільно небезпечних діянь, передбачених ч.2 ст.305, ч.2 ст.15, ч.2 ст.309 КК України, обґрунтовано врахував зазначену правову позицію та встановив відсутність доведення обізнаності ОСОБА_7 щодо таких обставин, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора відділу прокуратури Одеської області, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України в ухвалі суду наведено підстави, з яких їх визнано необґрунтованими. 
Отже,апеляційний суд відповідно до положень ч.3 ст.513 КПК України обґрунтовано погодився із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності вчинення суспільно небезпечних діянь ОСОБА_7 та відмови в застосуванні примусових заходів медичного характеру.
Суд вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених    ст. 412 КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, у тому числі й тих, на які вказував прокурор у своїй касаційній скарзі, не встановлено.
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. 
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року стосовно                         ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                  ОСОБА_3