ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 червня 2021 року           справа №200/553/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:          Гаврищук Т.Г.
суддів:                    Казначеєва Е.Г. 
Сіваченка І.В.
за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.,
за участю сторін по справі:
позивач: не прибув
відповідач: не прибув,
представник третьої особи: Єлисеєв Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , якій діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2  на ухвалу  Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року  у справі  № 200/553/21-а (головуючий І інстанції Хохленков О.В.)   за позовом    ОСОБА_1 , якій діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2   до  Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області   третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1 ,  треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідача "Фінансова компанія "Юніко Фінанс",  Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк   про  оскарження відмови у реєстрації місця проживання малолітньої дитини,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області про оскарження відмови у реєстрації місця проживання малолітньої дитини згідно поданої заяви № 1778 від 20 жовтня 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує наступне.
20.10.2020 року він звернувся до центру надання послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання своєї новонародженої дитини. До заяви були надані всі необхідні документи.
Відповідачем було відмовлено в реєстрації по причині не подання необхідних документів або інформації, посилаючись на статтю 9-1 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та пунктів 11,18 Правил реєстрації місця проживання.
Усно йому було повідомлено, що причиною відмови в реєстрації місця проживання дитини є той факт, що житло, в якому я зареєстрований, знаходиться в іпотеці. Тому до заяви потрібно додати згоду іпотекодержателя.
Позивач зазначив, що згідно ч.4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачив) або одного з них, з ким вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років, може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.
Неповнолітні діти реєструються за місцем проживання батьків або одного з них незалежно від того, чи мають вони право власності на житло, в якому вони зареєстровані. Вважає, що згода власника житла або іпотеко держателя для реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини не потрібна. 
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 р. провадження у справі закрито відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Позивач вважає, що даний спір підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, судом не враховано, що ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 28.12.2020 року позивачу було відмовлено у відкритті провадження у справі за цим позовом , оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Також було роз`яснено, що заявлений ним позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства за правилами підсудності, визначеними Кодексом адміністративного судочинства України.
На адресу суду апеляційної інстанції відповідачем та третьою особою надіслано відзив на апеляційну скаргу, в яких проти доводів апеляційної скарги заперечують, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. 
У судовому засіданні представник третьої особи заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, просив залишити апеляційну скаргу заявника без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Позивач та відповідач  у судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду судового засідання.
На підставі ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами в межах та доводів апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника третьої особи, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.
 Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, дійшов висновку про те, що між позивачем та третьою особою у справі існує невирішений спір про право власності на об`єкт нерухомого майна, що унеможливлює вирішення заявлених позовних вимог в порядку адміністративного судочинства. За таких обставин цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Наведений висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковим з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. N 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання,  у п.18 якого визначено  перелік документів, які подає особа або її представник для реєстрації місця проживання.
Пункт 18 доповнено новим абзацом згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2020 р. N 481, за приписами якого у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника. 
Пунктом 11 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, підставою для відмови у реєстрації місця проживання дитини стало виключно недотримання позивачем вимог чинного законодавства при подачі відповідної заяви, а саме п.18 Правил в частині не надання згоди іпотекодержателя.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства визначаються Кодексом адміністративного судочинства України. 
Згідно частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; «публічно-правовий спір» - спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (стаття 4 КАС).
Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
З аналізу вимог ЦПК України та КАС України можна зробити висновок, що не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи.
Суд апеляційної інстанції вважає, що спір  в цій справі підсудний адміністративним судам, оскільки стосується оскарження рішення суб`єкта владних повноважень з процедурних питань та не пов`язаний із спором про будь-яке речове право.
Підставою відмови у прийнятті спірного рішення відповідачем визначено пункт 11 Правил у зв`язку з ненаданням відповідних документів або інформації, а саме згоди іпотекодержателя.
Тобто, підставою для відмови у реєстрації місця проживання дитини стало виключно недотримання позивачем вимог чинного законодавства при подачі відповідної заяви.
Спірні правовідносини не стосуються права власності на квартиру, як помилково зазначив суд першої інстанції.
Застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 815/6940/13-а та в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 337/2535/17, від 12.12.2018 року у справі № 826/8587/16, від 10.04.2019 року у справі № 826/3620/17, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у спірних правовідносинах відсутній спір між позивачем та третьою особою щодо права користування та розпорядження квартирою.
При вирішенні справи колегія суддів враховує правову позицію викладену у постанові  Верховного суду від 27 квітня 2020 року у справі №642/5375/17.
Суд апеляційної інстанції  також враховує, що ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 28.12.2020р. позивачу було відмовлено у відкритті провадження у справі за цим позовом, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Також позивачу  було роз`яснено, що заявлений ним позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства за правилами підсудності, визначеними Кодексом адміністративного судочинства України.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
У відповідності до  статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendzv. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі                     № 201/4802/16-а дійшла правового висновку про те, що непослідовність національного суду створила Управлінню перешкоди у реалізації права на судовий захист і з огляду на наведену вище аргументацію доходить висновку, що цей спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції безпідставно прийнято ухвалу про закриття провадження  у справі.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим судове рішення, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 23, 33, 195, 292, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , якій діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2  на ухвалу  Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року  у справі  № 200/553/21-а - задовольнити.
Скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року  у справі  № 200/553/21-а та направити адміністративну справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 17 червня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 17 червня 2021 року та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Т.Г. Гаврищук 

Судді:                                                                                          Е.Г. Казначеєв

І.В. Сіваченко