ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2021 р.	Справа № 520/9594/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 28.09.20 року по справі № 520/9594/2020
          за позовом      ОСОБА_1  
          до    Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )  
          про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2018 року по 28 травня 2020 року включно; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2018 року по 28 травня 2020 року включно в розмірі 323759 (триста двадцять три тисячі сімсот п`ятдесят дев`ять) гривень 40 копійок за КВЕД 2112 “Грошове забезпечення військовослужбовців”.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2018 року по 27 травня 2020 року включно. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2018 року по 27 травня 2020 року включно в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним, оскільки таке рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що за наявності підтверджених всіх юридично значимих обставин щодо невиплати належних позивачу сум при звільненні з вини відповідача у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, є підстави для застосування визначеної ст.117 КЗпП України відповідальності - виплати на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Підстави для зменшення розміру середнього заробітку, визначені чинним законодавством, на думку апелянта, відсутні. Зауважує, що відповідно до пунктів 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до абз.6 п.6 вказаної постанови, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Вважає, що суд першої інстанції без жодного обґрунтування, не надавши жодних обрахунків, визначив розмір мого середнього заробітку в розмірі 8 000 грн. 
Харківський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вважає, що судом першої інстанції цілком правомірно і обґрунтовано застосовано принцип співмірності до даних правовідносин. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначає, що позивачу вчасно не виплачена лише частина коштів, на які він мав право при звільненні, то обчисленню на його користь підлягає пропорційна частина відшкодування, а саме слід визначити істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні з середнім заробітком за час затримки, а саме суму виплаченої компенсації додаткової відпустки/середній заробіток за весь час затримки виплати, що стягується. В подальшому необхідно помножити середню заробітну плату позивача за один день на визначений коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні з середнім заробітком та на кількість днів, що підлягають компенсації. Вказує, що в наказі про виключення позивача із списків частини від 21.05.2018 року №210-ос зазначено, які саме виплати нараховуються, тому доводи позивача про необізнаність про нараховані суми при звільненні, не відповідають дійсності. Більш того, наказ про виключення із списків частини позивача, який по суті є правовою підставою для здійснення нарахувань, не оскаржений позивачем та є чинним. Стверджує, що Харківський прикордонний загін діяв у спосіб, який визначений відомчими нормативно-правовими актами та у відповідності до діючого законодавства.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 23.05.2018 року на підставі наказу начальника 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 176-ОС "По особовому складу" капітана ОСОБА_1 начальника відділення протитанкових засобів застави вогневої підтримки оперативно-бойової прикордонної комендатури " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (з місцем дислокації н.п. Цапівка) звільнено з військової служби у запас за пунктом "а" частиною 6 статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням підпункту "ї" пункту 1 частини 8 ст. 26 Закону та підпункту "б" частини 2 статті 26 Закону, без права носіння військової форми одягу.
Згідно наказу начальника 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 210-ОС від 21.06.2018 року "По особовому складу" позивач був виключений зі списків особового складу військової частини та зараховано до військового оперативного резерву першої черги.
Проте, при звільненні з військової служби у запас Збройних Сил України позивач був позбавлений відповідачем одноразової грошової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Рішенням Хмельницький окружний адміністративний суд від 14.01.2019 року по справі №560/4015/18 визнано протиправною бездіяльність Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Зобов`язано Харківський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби встановлену ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2019 року апеляційну скаргу Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишено без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року без змін.
Так, рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.01.2019 року по справі № 560/4015/18 набрало законної сили 28.05.2019 року.
Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Харківським прикордонним загоном на картковий рахунок позивача було перераховано кошти на виконання рішення суду та грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, що не заперечувалось відповідачем та підтверджується виписками з банківського рахунку позивача.
Так, остаточний розрахунок з позивачем після його звільнення відповідач провів 28.05.2020 року.
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 07.07.2020 року про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21.06.2018 року по 28.05.2020 року.
ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 ) доказів надання відповіді на вказану заяву до суду не надано.
Позивач, не погоджуючись з тим, що відповідачем не виплачено йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2018 року по 28 травня 2020 року, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2018 року по 27 травня 2020 року включно та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2018 року по 27 травня 2020 року включно в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Так, спірні правовідносини по даній справі склались щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості.
На стадії апеляційного провадження по даній справі спірним є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом.
Приписами статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі  статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів зауважує, що відповідно до  правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки
За змістом ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Отже, для обрахунку строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Також варто зауважити на тому, що, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року (справа 821/1083/17) зазначила таке.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Окрім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки предметом переданого на розгляд адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування частини третьої статті 233 КЗпП відсутні.

При цьому Верховний Суд акцентує увагу на тому, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд і в постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/4006/19, від 23 грудня 2020 року у справі              № 360/4485/19 та від 01 лютого 2021 року у справі № 560/1282/19.

Колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин при обчисленні строку звернення до адміністративного суду застосуванню підлягають саме приписи КАС України, як норм спеціального процесуального законодавства. 
Так, частиною 1 ст.122 КАС України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
При цьому, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 КАС України). 
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 та враховуються апеляційним судом під час вирішення даного спору.
За матеріалами справи, відповідач здійснив остаточний розрахунок належних позивачу сум при звільненні 28 травня 2020 року, проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 20 липня 2020 року, що підтверджується відбитком штемпеля на поштовому конверті, тобто з пропуском встановленого процесуальним законом місячного строку.
Колегія суддів зазначає, що дотримання строку звернення до суду з адміністративним позовом є однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі. Провадження в адміністративних судах, як спосіб захисту таких прав, базується на процесуальних принципах та забезпечується чітко регламентованими строками. Дотримання вказаних строків впливає на права та обов`язки учасників адміністративних правовідносин, спонукуючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов`язків.
Строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, може звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог                       КАС України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного вчинення ними передбачених КАС України процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними і після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку посилання позивача в позовній заяві на те, що звернення до суду з даним позовом не обмежується будь-яким строком, є необґрунтованими, оскільки для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 КАС України). При цьому, про порушення своїх прав позивачу стало відомо з дня проведення із ним фактичного розрахунку, тобто з 28.05.2020 року, з якого й розпочинається перебіг місячного строку для звернення позивача до суду з позовом про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском встановленого процесуальним законом місячного строку.
При цьому, колегія суддів зауважує, що позивачем не надано та матеріали справи не містять належних доказів, які б унеможливлювали або позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом (КАС України) строки з відповідним адміністративним позовом до відповідача, якщо позивач  вважав, що порушені його права та законні інтереси. 
Згідно з ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Пунктом 8 ч.1 ст.240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
Частинами 3, 4 ст.123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, з огляду на вказане вище, а також враховуючи відсутність поважних  підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, що не враховано судом першої інстанції при вирішенні справи.
Відтак, доводи сторін щодо суті спору не впливають на його вирішення. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Згідно п.4 ч.1, ч.2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, наведених вище обставин не врахував та не дав їм належної оцінки, що є безсумнівною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та прийняття нової постанови про залишення позовних вимог без розгляду.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 по справі № 520/9594/2020  скасувати.
Позовну заяву залишити без розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  05.04.2021 року