Головуючий І інстанції: Сліденко А.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2021 р. 	Справа № 520/10509/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021, по справі № 520/10509/2020
за позовом      ОСОБА_1  
до     Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області                     
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,стягнення моральної шкоди,стягнення матеріальної шкоди,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправними дії та бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті належної до видачі щорічної допомоги за 2020 рік, передбаченої ч. 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020, справа №1-247/2018()3393/18), виходячи з кратного розміру мінімальної пенсії за віком з розрахунку семи мінімальних пенсій за віком у розмірі 11984 грн.; зобов`язати Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області вчинити дії та провести ОСОБА_1 нарахування та виплати належної до видачі щорічної допомоги за 2020 рік, передбаченої ч. 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020, справа № 1-247/2018()3393/18), виходячи з кратного розміру мінімальної пенсії за віком з розрахунку семи мінімальних пенсій за віком у розмірі 11984 грн.; стягнути з Управління соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області 11984  грн. матеріальної шкоди та 20157 грн. завданої моральної шкоди.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 позовні вимоги задоволено частково.
 Визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, оформлену листом від 23.07.2020 № 2791.
Зобов`язано Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 разову грошову допомогу до 5 травня 2020 року у розмірі 7-ми мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше здійснених платежів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог представник позивача звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції у зазначеній частині та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявником зазначено, що державною гарантовано належні  соціальні виплати за втрату здоров`я, однак у належному розмірі такі виплати позивачу не проводились, що призвело до заподіяння матеріальної та моральної шкоди. 
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судовим розглядом, позивач є особою з інвалідністю III групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
30.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області із заявою про здійснення нового розрахунку виплати до 05 травня разової грошової допомоги з урахуванням вимог ч. 5 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та нарахування та здійснення її виплати за 2020 рік.
Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області листом від 23.07.2020 № 2791 надало відповідь, якою відмовило в здійсненні перерахунку та виплаті разової грошової допомоги за 2020 рік, обґрунтовуючи тим, що зазначена разова допомога була виплачена ОСОБА_1 у належному розмірі. 
Позивач, не погодившись із нарахуванням та виплатою щорічної разової грошової допомоги у меншому розмірі, ніж передбачено положеннями Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Управління соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності завдання позивачу шкоди та відсутності доказів наявності безпосереднього причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та погіршенням правового становища чи життєвих зв`язків позивача.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.
Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Спеціальний закон, який визначає порядок та механізм відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, відсутній.
Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено положеннями Цивільного кодексу України.
За загальним правилом, закріпленим у ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 1 ст. 1175 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Отже, положення цієї статті підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. 
Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Тобто, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.
Однак, недоотриманий позивачем розмір разової допомоги до 5 травня не може вважатися збитками у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України.
Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів завдання майнової шкоди та існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між вчиненням відповідачем дій, що є предметом оскарження у даній справі, та погіршенням правового становища особи.
Стосовно доводів позивача щодо відшкодування завданої моральної шкоди, колегія судді зазначає наступне.
Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, члені її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Отже, моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Зокрема, потрібно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Обґрунтовуючи необхідність відшкодування завданої моральної шкоди апелянт зазначав, що стягнення компенсації ставиться в залежність від порушення права особи, та зважаючи на встановлений відсоток втрати працездатності, отримане радіаційне опромінення та наявні захворювання, протиправною бездіяльністю відповідача заподіювались моральні та фізичні страждання, що виражалися в психічних переживаннях, позбавлення гарантованого матеріального забезпечення протягом тривалого періоду, призвело до погіршення стану здоров`я. 
Так, на думку позивача, неправомірні дії відповідача, що виразились у виплаті на його користь разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі меншому, ніж визначено ч. 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", призвели до вказаних наслідків у вигляді погіршення здоров`я, а тому є підставою для відшкодування моральної шкоди. 
З цього приводу колегія суддів звертає увагу, що обов`язковому з`ясуванню у даному випадку є, у тому числі, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Однак, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції щодо ненадання позивачем доказів існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між вчиненням відповідачем дій щодо виплати не у повному обсязі разової грошової допомоги до 5 травня та погіршення правового становища особи чи істотних життєвих зв`язків.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено та не надано доказів завдання моральної чи матеріальної шкоди, а також не наведено, з яких міркувань позивач виходив при визначені розміру шкоди.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у зазначеній частині.
Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 по справі № 520/10509/2020  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.С. Чалий