ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/6890/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Шлай А.В. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 р. (суддя Прасов О.О.) в адміністративній справі № 280/6890/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України,   третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застуванням ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 р., ухваленим за результатами розгляду справи в порядку загального позовного провадження, позов задоволено частково.
Суд стягнув з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області  на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду у сумі 145859 грн. 31 коп. за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, зобов`язавши Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди у сумі 145859 грн. 31 коп. за період з 18.04.2020 по 27.08.2020. В іншій частині позовної заяви судом відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, скаржник просить апеляційний суд скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції, прийняте нове, яким у задоволенні позову відмовити. Скаржник зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що відповідач при нарахуванні та виплати суддівської винагороди мав керуватися виключно Законом України  «Про судоустрій і статус суддів». У спірний період нарахування суддівської винагороди позивачу здійснювалось у відповідності до  статті 29 Закону України  «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  (в редакції  Закону № 553-ІХ). Також, суд першої інстанції безпідставно, необґрунтовано вийшов за межі позовних вимог.
Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено  статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі: Позивач працює на посаді судді з 2003 року. Відповідно до Довідок ТУ ДСА України в Запорізькій області від 20.10.2020 за №08-02/1214 та від 20.10.2020 за №08-02/3213 загальний розмір суддівської винагороди, який було обмежено на підставі ст.29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік“, за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 становить 145859 грн. 31 коп. (без відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Також, у вказаній Довідці ТУ ДСА України в Запорізькій області від 20.10.2020 за №08-02/3213 зазначено про проведення позивачу перерахунку суддівської винагороди за період з 28.08.2020 по 31.08.2020 без застосування обмеження.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період за період з квітня по серпень 2020 р. із застосуванням обмеження нарахування.
Колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1-5 статті 135 Закону України  Про судоустрій і статус суддів  визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 
18 квітня 2020 р. набрав чинності  Закон № 553-IX, згідно з пунктом 10 розділу І якого  Закон № 294-IX  "Про Державний бюджет України на 2020 рік"  доповнено, у тому числі, статтею 29, відповідно до якої у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті); (частина третя).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 р. №10-/2020 визнано такими, що не відповідають  Конституції України  положення  статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".
Зважаючи на те, що до  Закону України "Про судоустрій і статус суддів",  в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, у спірний період зміни не вносилися, тому законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.
Щодо доводів апеляційної скарги про неузгодженість між  Законом  № 553-ІХ  та  Законом № 1402-VIII.
Верховний Суд у постанові від  03 березня 2021 р. у справі № 340/1916/20 вказав на те, що для спірних правовідносин спеціальними є норми  статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей  Закон  прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень  Закону №  294-ІХ  (у редакції  Закону №  553-ІХ).  Основний Закон України  має найвищу юридичну силу, тож  спеціальність  Закону №  1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її  продовженням, у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний  закон  з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення суми, зважаючи на те, що позивачем така позовна вимога не пред`являлась.
Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 р. у справі № 340/1916/20 вказав на те, що, оскільки розмір суддівської винагороди встановлено  статтею 135 Закону №     1402-VIII, позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість). У такому контексті можемо говорити про те, що є підстави для стягнення заборгованої суми, що вимагає від суду першої інстанції встановити, серед іншого, розмір заборгованості, а також встановити належного відповідача чи відповідачів за такими вимогами, якщо для цього будуть підстави. Позовні вимоги заявляє позивач, водночас адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме  закону  і забезпечуватиме їхній ефективний захист. Вибір/застосування способу захисту порушених прав та інтересів детермінується через призму суті порушеного (суб`єктивного) права в рамках правовідносин, з яких виник спір. Тож результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього значною мірою теж залежить та ж таки ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення).
Суд першої інстанції залучив до участі у справі в якості другого відповідача -Державну судову адміністрацію України, яка рішення суду в апеляційному порядку не оскаржила. Сума обмеженої суддівської винагороди визначена судом на підставі належного, допустимого та достатнього доказу -  довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області   (а.с.57).
Відповідно до  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями  315,  316,  321,  322,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області  - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 р. в адміністративній справі № 280/6890/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 14 травня 2021 р. і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
  
Головуючий - суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий