Окрема думка (спільна) 
суддів Великої Палати Верховного Суду Григор`євої І. В. та Князєва В. С.
на ухвалу від 15 червня 2021 року у справі № 127/11125/17 
(провадження № 13-107зво21)
 
Велика Палата Верховного Суду (далі – Велика Палата), керуючись статтями 429, 461, 462, 464 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), через пропущення засудженим передбаченого законом процесуального строку на подання заяви та відсутність клопотання про його поновлення 15 червня 2021 року повернула заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами ухвал Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2017 року й Апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2017 року.
Погоджуючись із висновком про недодержання заявником приписів ст. 462 КПК, водночас вважаємо, що виходячи з принципу юридичної визначеності у ситуації в  цій справі Велика Палата повинна була відмовити у відкритті провадження за вказаною заявою ОСОБА_1 . 
Положення ч. 3 ст. 464, п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК, якими керувалася Велика Палата постановляючи ухвалу, дійсно передбачають повернення без розгляду заяви про перегляд судового рішення у разі, якщо її  подано після закінчення строку оскарження і питання про його поновлення не порушується. Наведені положення фактично унеможливлюють також відкриття провадження за заявою. Разом із цим процесуальний закон не встановлює перешкод для повторного звернення заявником до суду, у тому числі з клопотанням про поновлення пропущеного строку.
На нашу думку, повернення заяви лише з формальних підстав без урахування суті вимог, змісту конкретного рішення, на яке посилався заявник, наполягаючи на  здійсненні перегляду за виключними обставинами, є необґрунтованим з  огляду також на усталену позицію Великої Палати у подібних справах. Таке повернення може створити у заявника невиправдані очікування, хибне уявлення про подальшу позитивну для нього перспективу в разі повторного звернення з клопотанням про поновлення пропущеного строку. 
Проте у цій категорії справ указане питання не є вирішальним, адже для усунення констатованих у рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 11 березня 2021 року порушень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року необхідно вжити заходів не індивідуального, а загального характеру шляхом прийняття відповідних законів Верховною Радою України. Тому у зазначеному випадку навіть за умови додержання заявниками процесуальних строків звернення Велика Палата відмовляла у відкритті провадження (ухвали від 9, 15, 16, 22, 23 лютого, 3, 12, 16, 22, 23, 25, 30 березня, 6, 9, 13, 14, 19, 26, 27, 29, 30 квітня, 11, 12, 18, 20, 24, 25, 26, 27 травня, 1, 2, 7, 8 червня 2021 року, провадження за номерами 13-2зво21, 13-13зво21, 13-7зво21, 13-15зво21, 13-6зво21, 13-20зво21, 13-22зво21, 13-11зво21, 13-26зво21,                   13-31зво21, 13-18зво21, 13-23зво21, 13-24зво21, 13-21зво21, 13-33зво21,                13-14зво21, 13-19зво21, 13-18зво21, 13-43зво21, 13-44зво21, 13-45зво21,                 13-46взо21, 13-49зво21, 13-50зво21, 13-52зво21, 13-55зво21, 13-58зво21,                                 13-61зво21, 13-62зво21, 13-63зво21, 13-64зво21, 13-51зво21, 13-65зво21,                13-66зво21, 13-54зво21, 13-67зво21, 13-69зво21, 13-70зво21, 13-72зво21,                13-74зво21, 13-75взо21, 13-76зво21, 13-59зво21, 13-81зво21, 13-82зво21,                13-83зво21, 13-80зво21, 13-85зво21, 13-87зво21, 13-89зво21, 13-86зво21,                13-88зво21, 13-73зво21, 13-71зво21, 13-91зво21, 13-92зво21, 13-93зво21,                13-94зво21, 13-96зво21, 13-97зво21, 13-99зво21, 13-100зво21 відповідно). 
Здійснюючи тлумачення права на доступ до суду в рішенні у справі «Молдавська проти України» від 14 травня 2019 року (заява № 43464/18), ЄСПЛ нагадує, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які переслідують легітимну мету, якщо сама суть права не буде порушена (п. 24 рішення).
З огляду на викладене Велика Палата хоч і встановила факт пропущення ОСОБА_1 процесуального строку звернення, однак мала б відмовити йому у відкритті провадження за його заявою, а не повертати її. Таке відповідало б  принципу правової визначеності в аспекті legitimate expectations, оскільки не призвело б до безпідставних очікувань особи на позитивне вирішення її вимог по суті заяви в разі вчинення дій, спрямованих на повторне звернення до суду з тим самим питанням.
 
Судді                                                                                                              І. В. Григор`єва
                                                                                                                        В. С. Князєв