П О С Т А Н О В А
                                  І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
20 травня 2021року                                                                                  м. Київ
         
  Справа № 378/114/21
  Провадження: № 22-ц/824/7633/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.
секретар Гулієв М.Д.о,
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
 на ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 16 березня 2021 року, постановлену під головуванням судді Скороход Т.Н.,
 у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
                                                   в с т а н о в и в :
 
У лютому 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вказаним позовом.
Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 16 березня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без розгляду.
  Не погодившись із таким судовим рішенням, Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції, не зважаючи на відсутність будь-яких клопотань про витребування доказів від сторін у справі, в порушення положень процесуального кодексу постановив ухвалу про відкриття провадження від 19.02.2021, в якій одночасно ухвалив витребувати від позивача оригінали документів, які містяться у кредитній справі відповідача. При цьому, суд першої інстанції  всупереч вимогам ч. 7 ст. 81 ЦПК України жодним чином не аргументував, в чому полягають його сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи,зокрема, позивачем, їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Також вказував, що позивачем направлялися пояснення до суду, в яких зазначено про причини неподання витребуваних доказів, зокрема, зазначено, що відбувається збір інформації згідно запиту суду з різноманітних програмних комплексів та архівів банку, в зв`язку з чим надати оригінали у встановлений строк неможливо. Окрім цього, в матеріалах справи наявні копії усіх документів, які необхідні для вирішення спору (у т.ч. заяви позичальника), і відповідність цих копій оригіналам відповідачем не заперечувалася, а відтак у суду була можливість розглянути справу за наявними у ній доказами. Однак суд, в порушення вимог процесуального закону, незважаючи на направлення банком повідомлення про неможливість надання витребуваних документів у встановлений судом строк, залишив позовну заяву без розгляду, чим допустив прояв надмірного формалізму та порушення права позивача на судовий захист.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року та 28 квітня2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як убачається із матеріалів справи, ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 19 лютого 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Зобов`язано АТ КБ „ПриватБанк" надати для дослідження в судовому засіданні оригінали документів, які містяться у кредитній справі відповідача.
Роз`яснено позивачу  АТ КБ „ПриватБанк", що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк, а саме, неподання позивачем без поважних причин витребуваних судом доказів, які необхідні для вирішення спору, відповідно до положень ч.10 ст.84 та п. 9 ч. 1 ст.257 ЦПК України позовну заяву буде залишено без розгляду.
Згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк» від 10.03.2021 року № 522431-ВБ, на момент надсилання відповіді відбувався збір інформації з різноманітних програмних комплексів та архіві банку, у зв`язку з чим надати оригінали у встановлений судом строк неможливо.
Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 16 березня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без розгляду.
Постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що у встановлений судом строк позивачем не подано витребувані ухвалою суду докази (оригінали документів, які містяться у кредитній справі відповідача), які необхідні для з`ясування обставин щодо укладення договору кредиту, виду кредитної карти, погодження з відповідачем змін умов кредитування та обслуговування кредитної картки, щодо зміни кредитного ліміту, строку дії кредитної картки та щодо збільшення відсотків за користування кредитом.
Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).
Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 83  ЦПКУкраїни,   позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Згідно ч. 4 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Аналіз наведених норм процесуального закону свідчить про те, що суд вправі витребувати докази лише у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів або за клопотанням учасника справи.
У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду (ч. 10 ст. 84 ЦПК України).
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору.
Системне тлумачення пункту 9 частини першої статті 257 ЦПК України свідчить, що його слід застосовувати у взаємозв'язку з положеннями частин сьомої - десятої статті 84 ЦПК України, а залишення позову без розгляду можливе лише у випадку неподання позивачем витребуваних доказів без поважних причин, тобто, коли позивач володіє певними доказами, які необхідні для повного і всебічного з`ясування обставин справи, але свідомо ухиляється від надання їх суду. В іншому випадку суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, зобов`язаний розглянути справу по суті на підставі тих доказів, які надані учасниками справи.
Матеріали справи свідчать, що учасниками справи клопотання про витребування доказів не заявлялись, тобто, суд першої інстанції, витребовуючи  у позивача відповідні докази порушив положення статті 84 ЦПК України.
При цьому, слід відмітити, що суд першої інстанції, не зважаючи на відсутність будь-яких клопотань про витребування доказів, постановляючи ухвалу про відкриття провадження  у справі, не навів жодного обґрунтування існування сумнівів у добросовісному здійсненні позивачем його процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, як це передбачено положеннями ч.  7 ст. 81 ЦПК України.
Слід відмітити, що банк, звертаючись до суду із вказаним позовом, виконав вимоги ч. 2 ст. 83  ЦПК України та долучив до позовної докази (копії документів), якими він обґрунтовує свої вимоги. Відповідність поданих позивачем копій оригіналам документів відповідачем не заперечувалась.
Однак, суд першої інстанції, за наявності в матеріалах справи відповідних доказів, не вирішив спір по суті та безпідставно залишив позовну заяву банку без розгляду, чим порушив принцип змагальності процесу, визначений статтею 12 ЦПК України.
Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції допустивши порушення норм процесуального закону, дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви АТ «КБ «Приватбанк» на підставі ч. 10 ст. 84 та п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, а тому ухвала Ставищенського районного суду Київської області від 16 березня 2021 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга Крилової О.Л. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.
Ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 16 березня 2021 рокускасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.  

Головуючий                                                                                      Т.О. Невідома

Судді                                                                                                  І.В. Іванова

                                                                                                           А.А. Пікуль