ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

06 квітня 2021 року                                                                                

м. Чернівці

справа № 727/9501/18

провадження №22-ц/822/403/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Половінкіна Н. Ю. 

суддів:                 Кулянди М.І. Одинака О.О.

секретаря                 Вовкун Н.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 

відповідач Чернівецька міська рада 

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області

апеляційна скарга Прокуратури Чернівецької області на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 03 жовтня 2018 року, головуючий у першій інстанції Літвінова О.Г.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у вересні 2018 року звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області про визнання права власності.
Вказувала, що на підставі договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. 16 липня 2018 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
Зазначала, що у зв`язку із незадовільним станом жилого приміщення, з метою покращення умов проживання здійснено реконструкцію квартири АДРЕСА_1 . 
В подальшому вирішено використовувати квартиру АДРЕСА_1 як приміщення медичного центру. 
Згідно технічного паспорту на нежитлове приміщення, виготовленого Чернівецьким міським комунальним бюро технічної інвентаризації 6 серпня 2018 року, площа нежитлової будівлі після самочинної реконструкції складає 129,5 кв.м. 
За звітом експерта фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж нежитлового приміщення (медичного центру), що знаходиться по АДРЕСА_2 , від 8 серпня 2018 року встановлено відповідність вимогам державних стандартів, нормативних актів з пожежної безпеки, санітарному законодавству. 
Просила визнати право власності на нежитлову будівлю медичного центру по АДРЕСА_2 загальною площею 129,50 кв. м.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суд міста Чернівці від 03 жовтня 2018 року позов задоволено, визнано право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю медичного центру по АДРЕСА_2 загальною площею 129,50 кв. м.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Прокуратура Чернівецької області в інтересах держави та Чернівецької міської ради в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суд міста Чернівці від 03 жовтня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає, що внаслідок реконструкції будинку АДРЕСА_2 позивач не лише зайняла приміщення горища, але й здійснила забудову земельної ділянки комунальної власності, збільшивши площу приміщення з 61,5 кв.м до 74,70 кв.м. 

Поза увагою суду залишився факт порушення інтересів територіальної громади міста внаслідок забудови земельної ділянки, відсутності у ОСОБА_1 права власності або користування земельною ділянкою. 

ОСОБА_1 не надано доказів укладання з міською радою договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста.

Вказує, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради не подавалась.

Рішенням суду підмінено встановлений державою порядок прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна та визнано право власності на самочинне будівництво за відсутності в матеріалах справи відомостей про звернення до контролюючого органу, уповноваженого здійснювати контроль за додержанням містобудівної діяльності при забудові міста Чернівці, яким є Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради.

Посилається на те, що Чернівецька міська рада неналежним чином здійснює захист інтересів територіальної громади міста Чернівці, що дає підстави для представництва інтересів держави прокурором. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу Прокуратури Чернівецької області не надходило.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року апеляційну скаргу Прокуратури Чернівецької області в інтересах держави та Чернівецької міської ради повернуто Прокуратурі Чернівецької області.

Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Прокуратура Чернівецької області підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області про визнання права власності, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст. 376, ч.1 ст. 383  ЦК України та прийшов до висновку про наявність підстав для визнання права власності  ОСОБА_1  на нежитлову будівлю медичного центру по АДРЕСА_2 загальною площею 129,50 кв. м.
На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що реконструкція квартири АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, не порушує права інших осіб, отримана згода останніх, за результатами проведення технічного обстеження реконструйованого з добудовою приміщення АДРЕСА_2 встановлено його відповідність вимогам державних будівельних норм і правил в частині міцності, стійкості та довговічності, а також можливість його надійної та безпечної експлуатації. 
Водночас судом першої інстанції зазначено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Прокуратурою Чернівецької області обгрунтовувалося право підстави для представництва неналежним здійсненням Чернівецькою міською радою захисту інтересів територіальної громади міста Чернівці.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої  ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою  ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави у суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
За приписами ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

В силу ч. 3, 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"  матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Поняття "орган уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження" визначено, як орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі №  4/166"Б".

Враховуючи наведене вище, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 лютого 2019 року у справі № 915/20/18, та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 645/5416/19 (провадження № 61-1188св20), від 28 жовтня 2020 року у справі № 132/2083/16-ц (провадження № 61-14825св19), від 09 грудня 2020 року у справі № 645/2496/18 (провадження № 61-18128св19).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання Прокуратурою Чернівецької області апеляційної скарги, передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з положеннями частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання Прокуратурою Чернівецької області апеляційної скарги, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень – це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18 у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян – членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

До апеляційної скарги додано лист Чернівецької місцевої прокуратури від 23 листопада 2018 року № 126/9620вих-18, яким прокурор просив Чернівецьку міську раду надати інформацію щодо апеляційного оскарження рішення Шевченківського районного суд міста Чернівці від 03 жовтня 2018 року або повідомити причини невжиття заходів щодо апеляційного оскарження, а також лист Чернівецької міської ради від 04 грудня 2018 року, яким підтверджено факт неоскарження вказаного судового рішення.

Тобто Прокуратурою Чернівецької області було виконано вимоги законодавства щодо обґрунтованості звернення до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави та направлено Чернівецькій міській раді відповідне повідомлення.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Встановлено, що на підставі договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. 16 липня 2018 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
Згідно технічного паспорту на нежитлове приміщення, виготовленого Чернівецьким міським комунальним бюро технічної інвентаризації 6 серпня 2018 року, площа нежитлової будівлі після самочинної реконструкції складає 129,5 кв.м. 
За звітом експерта фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж нежитлового приміщення (медичного центру), що знаходиться по АДРЕСА_2 , від 8 серпня 2018 року встановлено відповідність вимогам державних стандартів, нормативних актів з пожежної безпеки, санітарному законодавству. 
Чернівецька міська рада подала до суду заяву, в якій повідомила, що позовом не порушуються її інтереси, тому заперечення проти позову відсутні.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови 

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості на підставі рішення суду.

У матеріалах справи відсутні докази здійснення ОСОБА_1 самочинного будівництво на земельній ділянці, що була надана в установленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.
За нормою ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.
Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.
Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 294 від 9 липня 2014 року, Порядку здійснення державного архітектурно - будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №553 від 23 травня 2011 року, Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю.
Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I-III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.
Пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджених Постановою КМУ від 13 квітня 2011 року № 461 передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.
Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.
Рішення такого органу про повернення декларації чи про відмову у видачі сертифіката може бути оскаржено до суду.
Водночас суди не можуть підміняти органи державного архітектурно-будівельного контролю, у разі, якщо ті не розглядали декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.
До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року справа №727/9974/17.
Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду  від 18 квітня 2019 року справа № 306/2140/17, від 18 лютого 2019 року справа № 308/5988/17-ц, від 26 грудня 2018 року справа № 727/720/17,  від 07 лютого 2018 року справа № 127/18746/15-ц.
У матеріалах справи відсутні відомості про звернення ОСОБА_1 до органів державного архітектурно-будівельного контролю про прийняття об`єкта до експлуатації, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.
 Отже, ОСОБА_1 звернулася до суду за відсутності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає судовому захисту, а суд першої інстанції вийшов за межі своїх дискреційних повноважень, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
З огляду на наведене суд першої інстанції зазначених норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання права власності ОСОБА_1 на самочинне будівництво.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Шевченківського районного суд м. Чернівці від 03 жовтня 2018 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У позові  ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області про визнання права власності відмовлено.

Встановлено, що Прокуратурою Чернівецької області сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги в сумі 1275 грн. 00 коп. відповідно платіжного доручення № 1503 від 20 грудня 2018 року, при поданні касаційної скарги в сумі 1853 грн. відповідно до платіжного доручення №270 від 20 березня 2019 року.

Тому з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Чернівецької області підлягають стягненню судові витрати в сумі 3128 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури Чернівецької області задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суд м. Чернівці від 03 жовтня 2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Чернівецької області судові витрати в сумі 3128 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 11 квітня 2021 року.
                                 
Головуючий                                                                 Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                                М.І. Кулянда

                                                                               О.О. Одинак