ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 червня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №591/4952/20 
Номер провадження 22-ц/816/903/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 

сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Зарічний відділ державної виконавчої служби у м. Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бороха Валерія Миколайовича
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2021 року в складі судді Северинової А.С., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 29 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Зарічний відділ державної виконавчої служби у м. Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2020 року, яке набрало законної сили 02 червня 2020 року, відповідача було зобов`язано усунути перешкоди в користуванні ним жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення його до квартири та передачі йому ключів від неї. Починаючи з лютого 2020 року ОСОБА_2 свідомо ухилялася від виконання вищевказаного рішення суду, створюючи всілякі перешкоди, у зв`язку з чим позивач звернувся до Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з питання примусового виконання вищевказаного рішення суду.
Вказує, що на його звернення та з метою примусового виконання рішення суду державними виконавцями неодноразово здійснювались виходи за адресою: АДРЕСА_1 . Перші три спроби державних виконавців виконати рішення суду примусово закінчились безрезультатно, оскільки ОСОБА_2 ухилялася від його виконання, про що було складено 4 акти державного виконавця.
Зазначає, що всі спроби виконати рішення суду супроводжувалися образами на його адресу, постійними викликами поліції з боку відповідача, про наче б то вчинення з його боку правопорушень. Внаслідок протиправної поведінки відповідача він зазнав душевних страждань та хвилювань через свідоме невиконання рішення суду, порушення його конституційних прав на житло, що призвело до зміни його життя. Він втратив можливість реалізувати свої здібності, позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя. Тривалість цих страждань не дозволяють йому повірити в їх припинення, а психологічні переживання негативним чином відбиваються на якості життя, у зв`язку з чим він дуже хвилюється, переймається, почав досить часто приймати заспокійливі препарати. Так, внаслідок незаконних дій відповідача він переживає психологічні страждання, які призвели до того, що він почав втрачати зір.
Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача на його користь спричинену моральну шкоду в сумі 50000 грн.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Борох В.М., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначається, що твердження суду про недоведеність факту завдання позивачу моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки сам факт перешкоджання позивачу в користуванні своїм житлом та як наслідок подання позову про вселення, а потім примусове виконання рішення суд про вселення, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, свідчить про наявність моральної шкоди. Вважає, що діями відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, що виникла у нього в зв`язку з порушенням конституційного права особи на житло та приниженні його честі та гідності під час виконання рішення суду про вселення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Щербак С.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2021 року: 2270 * 100 = 227000 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 17 квітня 1996 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 47).
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2020 року зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 жилим приміщенням квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до цієї квартири та передачі йому ключів від неї (а.с. 8-9).
Постановою Сумського апеляційного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2020 року залишено без змін (а.с. 48-49).
Судом першої інстанції в судовому засіданні були оглянуті матеріали виконавчого провадження № 62360271 щодо виконання виконавчого листа № 591/3526/19, виданого 15 червня 2020 року Зарічним районним судом м. Суми про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 жилим приміщенням квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до цієї квартири та передачі йому ключів від неї, з яких було встановлено, що, 16 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) із заявою про відкриття виконавчого провадження стосовно виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 140).
Постановою старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Сторчак А.С. від 16 червня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 139).
Проте, направлена на адресу відповідача копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 червня 2020 року була повернута на адресу відділу державної виконавчої служби з відміткою на поштовому конверті про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 138).
Виходами державних виконавців 01 та 02 липня 2020 року за адресою боржника АДРЕСА_1 для вручення постанов про відкриття виконавчого провадження та інших було встановлено, що боржник був відсутній вдома, тому перевірити факт виконання рішення було неможливо, про що було складено акти державного виконавця від 01 та 02 липня 2020 року, відповідно (а.с. 13, 141).
13 липня 2020 року виходом державного виконавця за адресою боржника АДРЕСА_1 для вселення ОСОБА_1 до квартири встановлено, що ОСОБА_2 за даною адресою проживає, але дверей не відчиняє. Постанову про відкриття виконавчого провадження отримати відмовилася. Залишені постанови про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору. Вселити ОСОБА_1 до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 немає можливості. Попередньо заплановано вселення на 23 липня 2020 року із залученням представників поліції та робітників ПРБП «Рембуд», про що державним виконавцем було складено відповідний акт від 13 липня 2020 року у присутності працівників Національної поліції та наряду «Гепард 61» (а.с. 12).
23 липня 2020 року виходом державного виконавця за адресою боржника АДРЕСА_1 для перевірки виконання боржником рішення про вселення ОСОБА_1 до квартири, що знаходиться за адресою боржника АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_2 рішення про вселення самостійно не виконала, тому їй залишено повідомлення про примусове вселення ОСОБА_1 до квартири, яке призначено на 15-годину 00 хв. 28 липня 2020 року, про що державним виконавцем було складено відповідний акт від 23 липня 2020 року у присутності двох понятих (а.с. 11).
28 липня 2020 року виходом державного виконавця за адресою боржника АДРЕСА_1 зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 жилим приміщенням квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до цієї квартири та передачі йому ключів від неї. У присутності понятих та працівників Національної поліції ОСОБА_1 вселено у кімнату, жилою площею 9 кв. м квартири АДРЕСА_2 . Ключі від квартири передано стягувачу, про що містяться відповідні підписи стягувача та боржника в акті державного виконавця від 28 липня 2020 року (а.с. 10).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту протиправності дій з боку відповідача та факту спричинення моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням та шкодою, а тому прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам справи і нормам матеріального права, а доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», містяться роз`яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Суд першої інстанції, виходячи з матеріалів виконавчого провадження, дійшов вірного висновку щодо недоведення позивачем факту протиправності дій відповідача щодо невиконання рішення суду від 27 лютого 2020 року про вселення позивача до спірної квартири, оскільки відповідач не отримувала копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 червня 2020 року, оскільки направлений за її адресою поштовий конверт був повернутий до відділу державної виконавчої служби з відміткою при причину повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 138). Вищевикладене свідчить про те, що відповідача не було повідомлено про встановлений ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язок виконати рішення самостійно протягом 10 робочих днів.
Крім того, місцевим судом було зазначено, що виходами державних виконавців від 01 та 02 липня 2020 року встановлено, що боржниці не було вдома, а тому відсутні підстави вважати, що вона ухилилась від виконання рішення суду щодо вселення позивача у вказані дати (а.с. 13, 141).
Як вбачається з матеріалів справи представники третьої особи Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Литовченко Г.Ф. та ОСОБА_6 , в судовому засіданні суду першої інстанції пояснили, що лише 13 липня 2020 року відповідачу через працівників поліції було вручено постанову про відкриття виконавчого провадження від 16 червня 2020 року, а тому саме з 13 липня 2020 року у відповідача розпочався встановлений ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» строк для самостійного виконання рішення суду щодо вселення позивача.
З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець, перевіривши 23 липня 2020 року виходом за адресою боржника, що рішення про вселення позивача до спірної квартири не виконано, розпочав його примусове виконання, про що повідомив сторін про день і час примусового вселення, призначеного на 15-годину 00 хв. 28 липня 2020 року (а.с. 11, 102).
У призначений державним виконавцем день і час примусового вселення 28 липня 2020 року відповідач повністю виконала рішення суду від 27 лютого 2020 року, так як позивача було вселено до спірної квартири та передано ключі від неї, про що державним виконавцем було складено відповідний акт від 28 липня 2020 року (а.с. 10).
Отже в справах про відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести, які саме дії (бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку відсутні як моральна шкода, так і причинно-наслідковий зв`язок між моральною шкодою, про наявність якої стверджує позивач, та протиправними діяннями відповідача.
Крім того, як вірно зауважив суд першої інстанції, позивач жодним чином не обґрунтував заявлений ним розмір спричиненої моральної шкоди в сумі 50 000 грн.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки позивачем не надано жодних належних доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди чи протиправність дій відповідача, а також доказів того, що дії відповідача призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, також не спростовують зазначених висновків.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Бороха Валерія Миколайовичазалишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                В.І. Криворотенко

Судді:                                                                        О.Ю. Кононенко

О.І. Собина