ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/8902/18	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
за участю секретаря судового засідання Волкової К.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року (головуючий суддя Кучма К.С.)
у справі  № 160/8902/18
за позовом   товариства з обмеженою відповідальністю «Павлоградінвестбуд»
до  Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області
про  визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, - 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Павлоградінвестбуд» звернулося до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН1537/739/АВ/ТД-ФС/664 від 25.10.2018, складену першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Осадчим І.М.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки позапланової перевірки, які оформлені актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, №ДН1537/739/АВ від 05.10.2018, не відповідають дійсності та обставинам подій, позивачем не було допущено порушення законодавства про працю, а саме допущено фізичних осіб до роботи без укладення трудового договору. Позивач звертає увагу, що з особами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були укладені цивільно-правові договори, які не перевищували терміну дії більше року. За даних осіб кожного місяця позивачем сплачені платежі з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Також позивачем вказано, що інспекційне відвідування ТОВ «Павлоградінвестбуд» є протиправним та безпідставним, оскільки при його проведенні не було враховано розпорядження Кабінету Міністрів України  №649-р від 05.09.2018. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 позов задоволено.
Суд першої інстанції врахував, що ця справа вже розглядалась судом, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2019, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.05.2019, у задоволенні позову ТОВ «Павлоградінвестбуд» відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 22.04.2020 касаційну скаргу ТОВ «Павлоградінвестбуд» задоволено частково. Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27.05.2019 скасовано, а справу №160/8902/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Верховний Суд, пославшись на ст.6, ст.204, ст.627 Цивільного кодексу України, зазначив, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Натомість, судами попередніх інстанцій не досліджено питання наявності у цивільно-правових угодах, укладених між позивачем та фізичними особами, ознак нікчемних правочинів, не встановлено волевиявлення зазначених осіб на укладення саме цивільно-правової угоди.
Судження про відсутність цивільно-правових відносин між суб`єктом господарювання і третіми особами, які непідтверджені належними та допустимими доказами, не можуть бути підставою для висновку про допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору.
Судами попередніх інстанцій не встановлено, чи зазначено у акті інспекційного відвідування або ж у інший спосіб про непідтвердження фактів укладення цивільно-правових договорів безпосередньо фізичними особами; не з`ясовано, чи не заперечують вказані особи правомірність укладених з ними цивільно-правових угод. Судами також не встановлено, за яких обставин припинялися договірні відносини між сторонами, яким чином здійснювалася оплата за надані послуги, чи велися табелі обліку робочого часу, чи були у штатному розписі позивача посади охоронця, сторожа та чи були вони вакантними на момент укладення договорів із ними.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що діяльність, яка виконувалась за укладеними цивільно-правовими договорами, підпадає під ознаки діяльності, визначеної    Законом України «Про охоронну діяльність», проте судом наявність необхідних ліцензій не встановлена.
Верховний Суд вказав, що при новому розгляді справи, суди повинні також враховувати концепцію прихованого працевлаштування (deemed employment). При встановленні трудових відносин за допомогою критерію «залежності» беруться до уваги наступні елементи: періодичність виплати винагороди працівнику; той факт, що така винагорода являється єдиним або основним джерелом доходів працівника; виплата винагороди працівнику в натуральному вигляді шляхом надання працівнику, наприклад, продуктів харчування, житла, транспортних засобів; реалізація таких прав як право на вихідні та відпустку; оплата стороною, яка замовила роботу, поїздок працівника з метою виконання роботи; відсутність фінансового ризику у працівника.
Для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу в їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Під час нового розгляду справи, суд першої інстанції встановив, що інспекційне відвідування з питань додержання позивачем законодавства про працю проведено на підставі п.п.6 п.5 Порядку № 295, а саме: за інформацією, що містилась у листі органу Пенсійного фонду України від 05.09.2018 № 1711/5.8/19.
По суті прийнятої відповідачем постанови про накладення штрафу суд виходив з того, що факт надання фізичними особами послуг позивачу саме на підставі цивільно-правових угод підтверджується офіційною бухгалтерською звітністю, з якої вбачається що позивач виплачував виконавцям послуг не заробітну плату, а саме винагороду згідно з умовами договорів.
Відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів під час інспектування, які б підтверджували що укладені позивачем з фізичними особами договори є трудовими договорами. Відповідачем не проводилось опитування виконавців цивільно-правових договорів та не з`ясовувались питання порушення їх прав, в т.ч. й права на працю та інших державних гарантій, які визначенні  Кодексом законів про працю України.
Будь-які судові рішення судів про визнання таких договорів удаваними відсутні, а недійсність таких угод прямо не передбачена законом, тому твердження про намір приховати реально існуючі трудові відносини не відповідають вимогам закону.
Укладені цивільно-правові договори не визнані недійсними в судовому порядку, не мають ознак нікчемного правочину, а інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позову. Апеляційна скарга фактично мотивована незгодою з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволенні позову.
Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, відповідно до поданого письмового відзиву на апеляційну скаргу та додаткових пояснень просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. 
В судовому засіданні представники сторін підтримали доводи, викладені в поданих суду письмових заявах по суті справи. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Павлоградському районі Старіковою Н.П. проведено інспекційне відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю ТОВ «Павлоградінвестбуд» з питань оформлення трудових відносин, за результатами якого складений акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, від 05.10.2018 №ДН1537/739/АВ, яким встановлено порушення ч.1 ст. 21 КЗпП України, ч.3 ст. 24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».
В  ході інспекційного відвідування встановлено, що на підприємстві укладено цивільно-правові договори з наступними особами: ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) - в червні, липні - вересні; ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_2 ) - в січні - березні, квітні-травні, серпні - вересні; ОСОБА_3 (рнокпп НОМЕР_3 ) - в липні; ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_4 ) - в січні - березні. Зазначені договори укладені протягом 2018 року і мають типову форму.
Виходячи з встановлених обставин перевіряючою зроблений висновок, що характер умов наданих цивільно-правових договорів тотожний кваліфікаційним характеристикам професії сторож, що вказує саме на процес виконання трудової функції не підрядником, а працівником.
25.10.2018 на підставі вказаного акта інспекційного відвідування першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Осадчим І.М. винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН1537/739/АВ/ТД-ФС/664, відповідно до якої на ТОВ «Павлоградінвестбуд» накладений  штраф у розмірі 446 760 грн. відповідно до абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП України.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про протиправність оскаржуваної постанови. 
Спір між сторонами виник з приводу правомірності висновків відповідача щодо застосування позивачем праці громадян без належного оформлення трудових відносин та вчинення дій, спрямованих на приховування трудових відносин, шляхом укладення договорів цивільно-правового характеру.
Відповідно до положень ч.1 ст.259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За змістом ч.1 ст. 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Згідно з ч.3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, підставою для притягнення юридичної особи, яка використовує найману працю, до відповідальності на підставі ч.2 ст.265 КЗпП України є встановлений факт відсутності трудових відносин між цією особою та працівником при умові фактичного виконання працівником трудових функцій.
В спірному випадку, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (замовник) та переліченими в акті перевірки громадянами України, -   ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено цивільно-правові договори, за якими вказані фізичні особи взяли на себе зобов`язання виконувати певні роботи.
За позицією відповідача з приводу вказаних договорів ці договори мають ознаки трудових договорів, які повинні укладатись відповідно до норм трудового законодавства, тому позивачем здійснено фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору.
Для вирішення спірних правовідносин в межах даної справи підлягає з`ясуванню питання наявності ознак трудових правовідносин між позивачем та переліченими вище фізичними особами, які були залучені до надання обумовлених відповідними цивільно-правовими договорами робіт.
Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч.1 ст.21 КЗпП України).
Частинами 1, 3 статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні контракту.
Виходячи з аналізу наведених норм, трудовий договір характеризується, зокрема тим, що працівники не самі організовують роботу і виконують її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам, водночас на підприємстві має вестись табель відпрацьованого часу, що є особливістю трудових правовідносин. В трудових договорах також визначається обов`язок працівника щомісячно виконувати відповідні роботи в межах робочого процесу підприємства, а за невиконання обов`язків визначено матеріальну та/чи дисциплінарну відповідальність.
При цьому, здійснення трудової діяльності відбувається в межах норм і правил внутрішнього трудового розпорядку, визначених роботодавцем, а працівник, за виконану роботу, систематично отримує заробітну плату відповідно до тарифної сітки або схеми посадових окладів, що затверджені роботодавцем.
Таким чином, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Так, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: зокрема, громадянином і організацією (суб`єктом господарської діяльності) на виконання першим певної роботи (договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.
Згідно із ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.903 ЦК України).
В свою чергу, трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. При цьому, здійснення трудової діяльності відбувається в межах норм і правил внутрішнього трудового розпорядку, визначених роботодавцем, а працівник, за виконану роботу, систематично отримує заробітну плату відповідно до тарифної сітки або схеми посадових окладів, що затверджені роботодавцем.
Таким чином, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
За цивільно-правовим договором, укладеним між власником і громадянином, останній зобов`язується за винагороду виконувати для підприємства (підприємця) індивідуально визначену роботу. Основною ознакою, що відрізняє договірні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
За цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрий визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.
Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється нормами Кодексу законів про працю України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг (підрядника) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема, нормами Цивільного кодексу України.
При цьому слід зазначити, що чинне законодавство не містить обов`язкових приписів, у яких випадках сторони зобов`язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, сторони договору (роботодавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення трудових відносин, а тому на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.
В спірному випадку, судом встановлено, що між позивачем (замовник) та вказаними вище фізичними особами (виконавці) укладені договори, відповідно до яких замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати такі роботи (надати послуги): «нагляд за об`єктами на території АДРЕСА_1 » (виконавці - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ); «нагляд за об`єктами на території по вул.Промислова, 1а» (виконавці - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ).
Згідно з абзацом другим пункту 1.1 розділу 1 «Предмет договору» виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під правила внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням.
Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 «Розмір і порядок оплати» за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві винагороду за домовленістю (в кожному договорі розмір сплати відрізняється без зазначення, який саме обсяг роботи необхідно виконати за кожним конкретним договором).
Пунктом 2.2. розділу 2 «Розмір і порядок оплати» передбачено, що оплата виконується не пізніше 10 днів з дня прийняття Замовником роботи за актом.
Відповідно до пункту 3.1 розділу 3 «Відповідальність сторін» сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань згідно з чинним законодавством.
Пунктом 6.1. розділу 6 «Термін дії договору» передбачено, що терміни дії зазначених договорів встановлені з першого по останнє число відповідних місяців.
Факт виконання договорів підтверджено актами здачі-приймання виконаних робіт, якими засвідчено, що роботи згідно з цивільно-правовим договором виконано якісно і в повному обсязі.
Оплата вартості за надані послуги виконавцями здійснювалася на підставі таких актів
виконаних робіт шляхом зарахування грошових коштів на особові карткові рахунки виконавців.
Відповідачем не встановлено фактів, що фізичні особи, з якими позивачем укладені відповідні цивільно-правові договори, не мали наміру укладати договори саме такого виду. З огляду на зміст і предмет укладених договорів, вони відповідають вимогам чинного законодавства України, дії позивача як замовника та фізичних осіб як виконавців за цими договорами направлені на створення наслідків, які обумовлені правовою природою договорів таких видів, до кожного з договорів сторонами підписано акти здачі-приймання виконаних робіт, в зазначено, що роботи згідно з цивільно-правовим договором виконано якісно і в повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про помилковість аргументів відповідача про трудовий характер відносин між позивачем та вказаними вище фізичними особами.
Як встановлено вище, в межах договорів про надання послуг, укладених позивачем (замовник) з переліченими фізичними особами (виконавці), цими фізичними особами  надавались послуги з нагляду за певними об`єктами підприємства.
При цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснювали нагляд за об`єктами, розташованими на території замовника по АДРЕСА_2 , а саме: зустріч та розташування автомобілів та інших транспортних засобів орендарів, що в`їжджають на територію замовника, а також забезпечення на майданчику для транспорту взаємодії між сторонніми особами під час проведення служби (зборів) релігійних громад (в денний час,  в вихідні та святкові дні під час оренди актової зали у конкретно визначені проміжки часу).
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 здійснювали нагляд за об`єктами розташованими на території Замовника по АДРЕСА_1 , а саме: нагляд за ситуацією на майданчику, де розташоване устаткування асфальто-бетонного цеху (АБЦ) замовника на період сезонної консервації (січень - березень) та під час вимушеного простою виробництва (липень) (в денний час, коли на території виробничої бази замовника присутні орендарі).
Вказані особи здійснювали нагляд за об`єктами, які знаходились на території, яка
охоронялась штатними сторожами. 
З приводу висновку відповідача, що фактично виконавцями надавались послуги з охорони, обсяг і характер виконуваних робіт відповідають трудовим функціям сторожа, суд апеляційної інстанції зазначає таке.  
Організаційно-правові принципи здійснення господарської діяльності у сфері надання послуг з охорони власності та громадян визначені Законом України «Про охоронну діяльність», відповідно ст. 1 якого суб`єкт охоронної діяльності - суб`єкт господарювання будь-якої форми власності, створений та зареєстрований на території України, що здійснює охоронну діяльність на підставі отриманої у встановленому порядку ліцензії; охорона майна - діяльність з організації та практичного здійснення заходів охорони, спрямованих на забезпечення недоторканності, цілісності визначених власником і належних йому будівель, споруд, територій, акваторій, транспортних засобів, валютних цінностей, цінних паперів та іншого рухомого і нерухомого майна, з метою запобігання та/або недопущення чи припинення протиправних дій щодо нього, для збереження його фізичного стану, припинення несанкціонованого власником доступу до нього та забезпечення здійснення власником цього майна всіх належних йому повноважень стосовно нього.
Згідно ст. 13 цього Закону персонал охорони під час виконання функціональних обов`язків зобов`язаний: забезпечувати цілісність об`єктів охорони та недоторканність майна, що на них зберігається, недоторканність фізичних осіб; припиняти шляхом здійснення заходів реагування правопорушення проти власності, фізичних осіб, порушення режиму роботи об`єктів охорони; негайно у будь-який спосіб повідомляти відповідні правоохоронні органи про вчинення протиправних дій щодо
власності, фізичних осіб та інших незаконних дій, що мають ознаки кримінального правопорушення, у місцях здійснення заходів охорони; зберігати таємницю, що охороняється законом, а також конфіденційну інформацію про господарську діяльність суб`єктів господарювання, оголошену такою в установленому порядку, відомості про особисте і сімейне життя фізичних осіб, що стали відомі у зв`язку з виконанням службових обов`язків, крім випадків, передбачених законодавством; не вчиняти дій, що порушують громадський порядок.
Суд апеляційної інстанції погоджується з позивачем, що за визначеним в укладених позивачем договорах предметом виконання функцій зі здійснення «нагляду за об`єктами території» не є тотожними функціям з охорони майна, враховуючи відсутність у виконавців  обов`язків з припинення шляхом здійснення заходів реагування правопорушення проти власності, фізичних осіб; повідомлення відповідних правоохоронних органів про вчинення протиправних дій щодо власності, фізичних осіб та інших незаконних дій, що мають ознаки кримінального правопорушення, у місцях здійснення заходів охорони тощо.
Отже, оскільки виконавці здійснювали не охорону, а нагляд за об`єктами, необхідності наявності ліцензії у виконавців не було.
Також вбачається, що виконавці самостійно організовували процес надання послуг без застосування режиму праці замовника. Вказаними договорами встановлено надання певних послуг, без фіксації конкретного графіку роботи з обліком робочого часу та необхідністю дотримання виконавцями певного трудового розпорядку. 
У договорах відсутня будь-яка регламентація та організація трудової діяльності, обсяги та строки виконання конкретних робіт (послуг) встановлені та погоджені сторонами згідно умов договорів.
Зазначені особи, з якими  позивачем укладені відповідні договори про надання послуг, не підпорядковувались жодному керівнику підприємства, організовували свою роботу та виконували її на власний ризик. 
Враховуючи, що в договорах визначений конкретний строк виконання зобов`язань виконавцями,  договірні відносини між позивачем та вказаними вище фізичними особами  припинялись в зв`язку із закінченням строку дії цивільно-правових договорів.
Таким чином, як встановлено із змісту наведених вище цивільно-правових договорів, характеру визначених  ними правовідносин, вказаними договорами встановлені умови, за якими  отримання винагороди виконавцями здійснюється за конкретно виконані послуги на підставі підписаних сторонами актів прийому-передачі,  а не за сам процес виконання трудових обов`язків протягом трудового дня. 
Також з матеріалів справи вбачається, що в штатному розписі товариства під час дії цивільно-правових договорів із виконавцями були такі посади:  з 01.01.2018 по 14.05.2018 - сторож - 2 штатні одиниці;  з 15.05.2018 по 31.07.2018 - сторож - 2 штатні одиниці; з 01.09.2018 - охоронець - 1 одиниця.
На час здійснення інспекційного відвідування вакантні штатні посади сторожа і охоронця були відсутні.
Таким чином, послуги, визначені в договорах, були обумовлені певною виробничою необхідністю, при цьому слід враховувати, що підприємство самостійно визначає необхідність постійного або тимчасового виконання певних робіт/надання послуг для забезпечення виробничого процесу і, як наслідок, необхідність у створенні додаткових робочих місць та прийняття осіб на роботу.  
Окрім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що укладені цивільно-правові договори не визнані недійсними в судовому порядку, не мають ознак нікчемного правочину, а інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.
З огляду на вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що діючим законодавством не передбачено обов`язок суб`єктів підприємницької діяльності укладати лише трудові договори, а зазначені вище договори про надання послуг містять усі ознаки цивільно-правової угоди, а не трудових взаємовідносин, в діях позивача відсутній склад порушення, визначений ч.3 ст.24 КЗпП України, тому оскаржувана  постанова про накладення штрафу є протиправною.
Суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.  
Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області залишити без задоволення.  
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі № 160/8902/18 залишити без змін.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко