ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/122/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/218/20 Категорія: 301030400 	Морозов В. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       26 березня 2021 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справах :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.
       за участю секретарів Анкудінова О.І., Винник І.М.

учасники справи: 
позивач - заступник прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради;
відповідач - ОСОБА_1 ;
третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради;
особа, яка подає апеляційну скаргу – представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Заволокін О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2020 року, постановлене під головуванням судді Морозова В.В. у Черкаському районному суді Черкаської області 27.10.2020 року, у справі за позовом заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради про повернення приміщення та скасування державної реєстрації, -

в с т а н о в и в :

27.01.2020 року заступник прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради про повернення приміщення та скасування державної реєстрації. 
В обгрунтування позовних вимог зазначається, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності Черкаської міської ради перебуває комплекс бази відпочинку вчителів, розташований за адресою АДРЕСА_1 . Складовою частиною об`єкту є будинок відпочинку з прибудовою та навісом Г?-1, г?, г2. 
Водночас, згідно з даними реєстру речових прав на нерухоме майно 17.07.2019 року право власності на будинок відпочинку з прибудовою та навісом Г?-1, г?, г2 зареєстровано за ОСОБА_1 . 
Позивач вважає, що відповідачем ОСОБА_1 безпідставно набуте право власності, тому вказане приміщення підлягає поверненню у користування Черкаської міської ради, а запис про реєстрацію права власності – скасуванню.
Міська база відпочинку вчителів у АДРЕСА_1 , створена у 1969 році на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих № 314 від 07.05.1969 року. 
Згідно рішення Черкаського обласного виконавчого комітету від 10.06.1980 року № 358 Черкаському обласному комітету профспілки працівників освіти, вищої школи і наукових установ під існуючу базу відпочинку «Дніпро» за рахунок земель управління захисних споруд на Кременчуцькому водосховищі Черкаського району відведена земельна ділянка під базу відпочинку вчителів.
Рішенням Черкаської обласної ради народних депутатів від 28.10.1994 року «Про вилучення і надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб» Відділу освіти виконкому Черкаської міської ради під базу відпочинку була надана земельна ділянка площею 1,67 га у межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району.
Державний акт на право постійного користування землею площею 1,67 га для розміщення бази відпочинку 22.09.1995 року виданий Управлінню освіти Черкаського міськвиконкому.
Згідно з інформацією, відображеною у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, та Витязі з технічної документації про нормативно – грошову оцінку дана ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, вид використання – під базу відпочинку вчителів.
Між міським управлінням освіти Черкаського міськвиконкому та громадським об`єднанням «Дачний кооператив «Дніпро» 01.06.2003 року укладено договір про спільну діяльність. Правонаступником вказаного громадського об`єднання є Обслуговуючий кооператив «Дніпро -2003». Вказаний правочин став передумовою для оспорювання кооперативом права власності Черкаської міської ради на комплекс будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_1 неправомірно та безпідставно оформила право власності на будинок відпочинку за вказаною адресою. Як наслідок, доведення права власності територіальної громади м. Черкаси, в особі Черкаської міської ради, на комплекс будівель і споруд бази відпочинку вчителів було предметом численних судових спорів та підтверджено рішеннями судів різних інстанцій.
Так, Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 707/376/14-ц постановою від 24.07.2019 року прийнято рішення, яким залишено без змін рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10.12.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 24.01.2017 року, якими визнано недійсними прилюдні торги, визнано недійсними та скасовано свідоцтва, якими посвідчено право власності на майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в тому числі, свідоцтва, якими посвідчено право власності відповідача на будинок відпочинку.
На момент проведення реєстрації права власності відповідачем, прилюдні торги, проведені 05.10.2012 року на підставі договору № 24-0100/12 від 18.09.2012 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна визнано недійсними, та скасовано відповідні свідоцтва про право власності. Обслуговуючий кооператив не є власником майна, а відповідно відповідач ОСОБА_1 , як член кооперативу, не може бути на законних підставах наділена вказаним правом.
У позовній заяві вказується, що відповідач ОСОБА_1 набула право власності на спірний будинок відпочинку за відсутності правових підстав, тому прокурор і звернувся в інтересах Черкаської міської ради з даним позовом до суду.
За вище викладеного, прокурор просив суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути Черкаській міській раді будинок відпочинку з прибудовою та навісом Г?-1, г?, г2, що входить до єдиного майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 . Скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності № 32431091 від 17.07.2019 року за ОСОБА_1 на будинок відпочинку з прибудовою та навісом Г?-1, г?, г2, за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Черкаської області судові витрати по справі у розмірі 4204 грн.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги заступника прокурора Черкаської області прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради – задоволено повністю.
Зобов`язано  ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 ) повернути Черкаській міській раді будинок відпочинку з прибудовою та навісом Г?-1, г?, г2, що входить до єдиного майнового комплексу, за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності № 32431091 від 17.07.2019 року за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 ) на будинок відпочинку з прибудовою та навісом Г?-1, г?, г2, за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 ) на користь Черкаської обласної прокуратури (бульвар Шевченка, 286, м. Черкаси, 18015, код ЄДРПОУ 02911119, МФО 820172, р/р ПА138201720343160001000003751 в ДКСУ у м. Київ) судові витрати по справі у розмірі 4204 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Заволокіна О.О. оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що висновки, викладені в даному рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, суперечать нормам матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Скаржник, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, звертає увагу на те, що прокуратурою подано позов в інтересах держави в особі Черкаської міської ради без достатніх правових підстав, та за відсутності належного обґрунтування необхідності такого представництва, що стає наслідком порушення принципів рівності та змагальності сторін судового процесу, як фундаментальних засад права на справедливий суд.
Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, чи є прокуратура Черкаської області належним позивачем у вказаному спорі, не перевірив, чому Черкаська міська рада не скористалася своїм правом звернутися з вказаним позовом до суду.
Також скаржник зазначає, що юридична особа Управління освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради припинена, тому відповідно і право користування земельною ділянкою припинено, а позивач не набув у встановленому законом порядку права користування спірною земельною ділянкою, отже, його права спірним рішенням не порушено, вважає скаржник.
На думку скаржника, перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).
В апеляційній скарзі звертається увага на те, що при проведенні опису та накладення арешту на майно, що було предметом спірних торгів, власником даного майна був ОК «Дніпро-2003» на підставі відповідного свідоцтва про право власності, вказаний факт відображений у матеріалах виконавчого провадження та підтверджений відповідними витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно.
Крім того, в апеляційній скарзі зазначається, що посилання прокуратури, як на преюдиційний факт, на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.11.2012 року, яким скасовано рішення Свидівоцької сільської ради про оформлення права власності на спірне нерухоме майно та визнано недійсним свідоцтво про право власності, є безпідставним.
Скаржник посилається, що на момент реєстрації права власності за відповідачем (ОК «Дніпро-2003), земельна ділянка площею 1,67 га знаходилася у власності Свидівоцької сільської ради Черкаського району з 12.02.2016 року згідно даних витягу з Державного земельного кадастру. Отже, на думку скаржника, права Черкаської міської ради, як користувача земельної ділянки, не порушені та посилання на їхнє порушення є таким, що не відповідає дійсності.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Заволокін О.О. просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27.10.2020 року у справі № 707/218/20 та ухвалити нове судове рішення, яким залишити позов заступника прокурора Черкаської області до ОСОБА_1 про повернення приміщення та скасування державної реєстрації без розгляду.
11 січня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника Черкаської міської ради – А.Л. Чернявського надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву зазначається, що Черкаська міська рада вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, та не підлягає задоволенню.
Черкаська міська рада вважає, що суд першої інстанції зробив правильні та обґрунтовані висновки про те, що обслуговуючий кооператив не є власником майна, а тому відповідач, як член кооперативу, не може бути на законних підставах наділена вказаним правом. Відповідач ОСОБА_1 неправомірно та безпідставно оформила право власності на спірне нерухоме майно, так як відповідач набула право власності на спірне нерухоме майно за відсутності правових підстав.
Представник Черкаської міської ради - Чернявський А.Л. вказує, що скаржник безпідставно посилається на відсутність у заступника прокурора Черкаської області права звертатися до суду з позовом в інтересах держави в особі Черкаської міської ради, зазначивши, що з приписів ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності на нерухоме майно становить матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування.
Таким чином, порушення права комунальної власності є порушення стану гарантованості з боку держави права місцевого самоврядування, а тому забезпечення реалізації наданих державою гарантій є безумовно складовою частиною законних інтересів держави, представництво яких може здійснюватися прокурором.
У відзиві звертається увага на те, що скаржник безпідставно наголошує на наявності правових підстав набуття у відповідача права власності на спірне майно, а також помилково змішує поняття постійного користування земельною ділянкою та права власності на нерухоме майно, що на цій земельній ділянці розташоване.
Представник Черкаської міської ради у відзиві вказує, що судом першої інстанції дано належну оцінку фактам, згідно яких право постійного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 було надано управлінню освіти Черкаської міської ради, а база відпочинку вчителів, розташована на цій земельній ділянці, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Черкаси, повноваження власника щодо якої здійснюється Черкаською міською радою.
Він вказує, що суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано встановив, що укладеним 01.06.2003 року догоіором між міським управлінням освіти Черкаського міського виконавчого комітету та громадським об`єднанням «Дачний кооператив Дніпро» про спільну діяльність, громадське об`єднання «Дачний кооператив Дніпро» не передбачали переходу право власності на нерухоме майно, що входить до складу бази відпочинку вчителів, від територіальної громади до кооперативу. Тому відповідач ОСОБА_1 , як член або правонаступник члена кооперативу, не могли набути права власності на спірне нерухоме майно.
У відзиві представник Черкаської міської ради – Чернявський А.Л. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27.10.2020 року у справі № 707/218/20 залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27.10.2020 року у справі № 707/218/20 – залишити без змін.
12 січня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Черкаської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача.
В обґрунтування відзиву прокурором зазначається, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, прокуратурою зазначається, що Черкаська міська рада, будучи власником майна, беззаперечно є органом уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах.
Прокуратурою звертається увага на те, що аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
У виниклих правовідносинах підставою звернення прокурора із позовною заявою став саме факт нездійснення уповноваженим державним органом, покладеного на них законом обов`язку із захисту державних інтересів.
У відзиві зазначається, що в даному випадку, нездійснення протягом тривалого часу уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави, і є власне тим виключним випадком, який відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» покладає на органи прокуратури обов`язок взяти на себе субсидіарну роль у здійсненні представництва інтересів держави в суді шляхом вступу у розгляд справи.
Відносно порушення інтересів держави у даному спорі, прокурор зазначає наступне.
У разі задоволення вказаного позову будуть поновлені майнові інтереси територіальної громади м. Черкаси на вільний доступ до прибережної зони, водного об`єкта та з`явиться можливість оздоровляння, організації дозвілля учасників навчального процесу.
Відтак – держави, оскільки інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади, чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання.
Твердження представника відповідача про чинність свідоцтва про право власності ОК «Дніпро-2003», як передумови для законності набуття права власності кооперативом на вказаний об`єкт, спростовуються прокурором тим, що у відповідності до практики Верховного Суду, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює, і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто, якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак, свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.
Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2013 року у справі № 2а-490/12 залишено в силі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.11.2012 року у вказаній справі в частині визнання рішення виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради № 76 від 26.05.2010 року «Про надання дозволу обслуговуючому кооперативу «Дніпро-2003» на оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна», як такого, що винесене з перевищенням повноважень.
На даний час, будь - які правові підстави відповідачу стверджувати про наявність у обслуговуючого кооперативу права власності на спірне майно відсутні.
Прокурор у відзиві просить залишити без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Заволокіна О.О. на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27.10.2020 року у справі № 707/218/20, а рішення суду – без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників позивача, відповідача, третіх осіб, які з?явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи та обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.
       Вирішуючи спір та постановляючи рішення про задоволення позовних вимог  про  повернення приміщення та скасування державної реєстрації, суд першої інстанції виходив із доведеності та обгрунтованості позовних вимог, встановивши, що відповідач набула право власності на спірний будинок відпочинку за відсутності правових підстав. Суд послався, що відповідачем набуте приміщення за недійним правочином не поверталося, що підтверджується інформацією Черкаської міської ради.
Суд прийшов до висновку, що при задоволенні позовних вимог позивача, будуть поновленні майнові інтереси територіальної громади м. Черкаси на вільний доступ до прибережної зони, водного об`єкта, з`явиться можливість оздоровлення, організації дозвілля учасників навчального процесу.
Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов?язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов?язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції міська база відпочинку вчителів у АДРЕСА_1 , створена у 1969 році на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих № 314 від 07.05.1969 року.
Згідно рішення Черкаського обласного виконавчого комітету від 10.06.1980 року № 358 Черкаському обласному комітету профспілки працівників освіти, вищої школи і наукових установ під існуючу базу відпочинку «Дніпро» за рахунок земель управління захисних споруд на Кременчуцькому водосховищі Черкаського району відведена земельна ділянка під базу відпочинку вчителів.
Рішенням Черкаської обласної ради народних депутатів від 28.10.1994 року «Про вилучення і надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб» Відділу освіти виконкому Черкаської міської ради під базу відпочинку була надана земельна ділянка 1,67 га у межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району. 
Державний акт на право постійного користування землею площею 1,67 га для розміщення бази відпочинку 22.09.1995 року, виданий Управлінню освіти Черкаського міськвиконкому.
Згідно з інформацією, відображеною у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Витязі з технічної документації про нормативно – грошову оцінку дана ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, вид використання – під базу відпочинку вчителів. 
Рішенням Черкаської міської ради від 12.06.2018 року № 2-3408 «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 26.06.2003 року № 3-531 «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління», визначено, що комплекс нерухомого майна бази відпочинку вчителів, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 знаходиться в оперативному управлінні Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради.
Між міським управлінням освіти Черкаського міськвиконкому та громадським об`єднанням «Дачний кооператив «Дніпро» 01.06.2003 року укладено договір про спільну діяльність. Правонаступником вказаного громадського об`єднання є Обслуговуючий кооператив «Дніпро - 2003». 
Як вбачається з матеріалів справи, вказаний правочин став передумовою для оспорювання кооперативом права власності Черкаської міської ради на комплекс будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Заступник прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради, звертаючись в суд за даним позовом, вказав, що ОСОБА_1 неправомірно та безпідставно оформила право власності за вище вказаною адресою.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, як наслідок доведення права власності територіальної громади м. Черкаси, в особі Черкаської міської ради, на комплекс будівель і споруд бази відпочинку вчителів було предметом численних судових спорів та підтверджено рішеннями судів різних інстанцій.
Так, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.01.2012 року у справі № К/9991/34858/11 за позовом Департаменту освіти та гуманітарної політики виконавчого комітету Черкаської міської ради до виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради Черкаського району про скасування рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно встановлено, що майно бази відпочинку належить до комунальної власності міста, та складає 54 літні будинки та господарські споруди, які перебувають на балансах загальноосвітніх навчальних закладів. 
При цьому, судом встановлено, що виконавчим комітетом Свидівоцької сільської ради Черкаського району не враховано право користування Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради земельною ділянкою, на якій розташована база відпочинку.
Вищим адміністративним судом України встановлено, що договір, на підставі якого ОК «Дніпро 2003» ніби то набув права власності, взагалі не передбачає перехід права власності на будинки відпочинку, його стороною є на той час балансоутримувач нерухомого майна комунальної власності та громадське об?єднання.
Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 707/376/14-ц постановою від 24.07.2019 року прийнято рішення, яким залишено без змін рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10.12.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 24.01.2017 року, якими визнано недійсними прилюдні торги, визнано недійсними та скасовано свідоцтва, якими посвідчено право власності на майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в тому числі, свідоцтво, яким посвідчено право власності відповідача ОСОБА_1 на будинок відпочинку з прибудовою та навісом Г?-1, г?, г2.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 174144905 від 17.07.2019 року будинок відпочинку з прибудовою та навісом Г?-1, г?, г2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47820777 від 17.07.2019 року, номер запису про право власності 32431091.
На момент проведення реєстрації права власності відповідачем ОСОБА_1 , прилюдні торги, проведені 05.10.2012 року на підставі договору № 24-0100/12 від 18.09.2012 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, визнано недійсними, та скасовано відповідні свідоцтва про право власності. 
Обслуговуючий кооператив не є власником майна, а тому відповідач ОСОБА_1 , як член кооперативу, не може бути на законних підставах наділена вказаним правом.
Позивач посилається, що відповідачі набули право власності на відповідні будинки відпочинку за відсутності правових підстав, тому прокурор і звернувся в інтересах Черкаської міської ради з відповідними позовами до відповідачів. 
Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках, і в порядку, що визначені законом.
Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». 
У відповідності до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»  прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру»  наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов?язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб?єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб?єктом владних повноважень.
Також у частинах третій, четвертій статті 56 ЦПК України  передбачено, що   у визначених законом випадках, прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Результат аналізу статті 56 ЦПК України  та статті 23 Закону України «Про прокуратуру»  дає підстави для висновку про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб?єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб?єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України  (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави  в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з?ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб?єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім   з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи    з інтересами господарських товариств з часткою державної власності  у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Оскільки визначення «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини). Таким чином, поняття «інтереси держави» охоплює широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Отже, наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення, і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема, повноважень органів прокуратури, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Подібних висновків дійшли Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19); Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 495/10988/17 (провадження № 61-29св19).
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду вирішувала такі питання: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов?язаний прокурор перед зверненням до суду з?ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені  у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі  № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду  від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справі  № 910/3486/18; від 16 квітня 2019 року у справі № 925/650/18, від 17 квітня  2019 року у справі № 923/560/18; від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, та зазначила, що: «Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»  прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об?єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов?язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але, якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з?ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру»  передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб?єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва».
Таким чином, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб?єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу згідно частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Враховуючи зазначене, можна зробити висновок, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, заявою або скаргою.
Таким чином, прокурор відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, а саме з огляду на неподання Черкаською міською радою позову, що свідчить про тривалу бездіяльність міської ради щодо захисту інтересів держави та територіальної громади, отже, неналежне виконання нею своїх повноважень. Тому у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам законодавства. 
З огляду на вище викладене, посилання в апеляційній скарзі на необґрунтованість подання прокурором позову до суду є невірним, і не може бути підставою для визнання рішення суду нечинним з наведених підстав.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 придбала оспорюване майно на прилюдних торгах.
Із аналізу змісту ч. 1 ст. 650 ЦК України, ч. 1 ст. 655 ЦК України та ч. 1 ст. 656 ЦК України слід дійти висновку, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 403/13077/12 (провадження № 61-42788св18).
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Так як положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року № 725/5093/17 (провадження № 61-39685св18) вказано, що аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). 
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який не ґрунтується на правовій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичного змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочинами.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 388 ЦК України визначені випадки витребування майна власником від добросовісного набувача.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376 цс 18) власник з дотриманням вимог статей 387 , 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п. 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Відтак, особа, яка вважає, що договором відчуження нерухомого майна порушуються її права, як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
З огляду на вище викладене, апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом положень статті 387 ЦК України власник, має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно із пунктом 5 частини другої статті 175 ЦПК України  позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, що передбачено частиною першою статті 20 ЦК України, статті 4, 5 ЦПК України.
При цьому, неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху.
Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України  має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Суд також має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі.
У зв?язку з цим, посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови у задоволенні пред?явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.
Згідно роз`яснення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»  вказано, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Зокрема, у позивача суд повинен з?ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).
Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд не врахував, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а суд згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України  має визначити, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Слід звернути увагу, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі.
Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.
За таких обставин, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). 
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
Враховуючи вище викладене, апеляційний суд вважає, що правильним буде застосувати до даних правовідносин статті 387, 388 ЦК України, а не статті 1212, 1213 ЦК України. 
Звертаючись до суду із позовом в частині скасування державної реєстрації, позивач просив скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності.
Суд, постановляючи судове рішення, задовольнив вимогу та скасував запис про проведену державну реєстрації прав власності на будинки відпочинку.
Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ні позивач, ні районний суд не врахували наступне.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції, яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов?язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи позивача про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення порушеного права апеляційним судом не підлягають задоволенню.
Суд зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.
Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права. 
Враховуючи вище викладене, апеляційний суд вважає, що, починаючи з 16 січня 2020 року, цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 16 січня 2020 року.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц.
Колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що так як позивач звернувся до суду із неналежним способом захисту, то судове рішення в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності підлягає скасуванню із відмовою у задоволенні позовних вимог в цій частині вимог.
Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках.
В позовній заяві не оспорюється набуття права власності на земельну ділянку, а тому суд не має законних підстав вийти за межі заявлених позовних вимог.
Також слід звернути увагу, що не вирішувалось правомірність набуття права власності на комплекс бази відпочинку вчителів, а дії реєстратора в цій частині були предметом спору в іншому судовому провадженні.
Доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, лише в частині вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, тому вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, оскільки в іншій частині доводи скаржника не спростовують рішення суду першої інстанції, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та їх оцінкою судом, але не дають підстав апеляційному суду для повного задоволення вимог апеляційної скарги скаржника.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З врахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції, як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню в частині скасування записів про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Згідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 2 п. 3 ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так як позивачем заявлено по дві позовні вимоги до відповідача, а за наслідками розгляду справи в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу задоволено частково, рішення суду в частині задоволення однієї із вимог до відповідача скасовано та відмовлено у задоволенні, то з відповідача ОСОБА_1 , на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви позивачем в розмірі 50 %, що складає 2102 грн., а на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати з позивача у розмірі 50 % сплаченого судового збору, за подання апеляційної скарги, що складає 3 153 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича – задовольнити частково.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради, про повернення приміщення та скасування державної реєстрації, в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності № 32431091 від 17.07.2019 року за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 ) на будинок з прибудовою та навісом Г?-1, г?, г 2, за адресою: АДРЕСА_1 – скасувати, у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Черкаської області судові витрати по справі, що складаються із судового збору, сплаченого при подані позовної заяви у розмірі 2102 грн.
       Стягнути з Прокуратури Черкаської області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються із судового збору, сплаченого при подані апеляційної скарги в розмірі 3153 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складений 07.04.2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко