КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД                                        ___________________________________
Справа  №761/3044/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/3865/2021                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                         
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року (суддя Волошин В.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
 
встановив:
 
у січні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного з відповідачем 10 квітня 2010р.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 10 квітня 2010р. перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають двох малолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач посилався на те, що йому та відповідачу не вдалося налагодити нормальних сімейних відносин, між ними часто виникали сварки і непорозуміння, вони не могли прийти до спільної думки як щодо побутових питань, так і щодо виховання дітей, у них різні погляди на суспільні відносини та сімейне життя. 
Позивач стверджував, що з початку грудня 2019 року вони перестали спільно проживати, вести спільне господарство та підтримувати шлюбно-сімейні відносини, їх сім`я розпалась повністю і остаточно, а подальше збереження шлюбу є недоцільним, суперечить його інтересам та негативно впливатиме на виховання неповнолітніх дітей.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10 квітня 2010 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 448, розірвано. Вирішено питання судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.
Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не задовольнив її клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням на самоізоляції в період з 20 листопада по 3 грудня 2020 року через контакт з хворим на Covid-19 позивачем, визнавши причину неявки відповідача в судове засідання неповажною, та не надав їм строк на примирення.
Відповідач вважає, що суд не з`ясував дійсних причин подачі позову, не врахував, що фактично шлюбні стосунки тривають. Крім того, суд не прийняв до уваги існуючий між подружжям конфлікт щодо спільного майна подружжя та про спільних дітей.
Також відповідач зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, так як позивач 
у позовній заяві зазначив, що не має наміру стягувати з відповідача судові витрати, однак суд стягнув з неї на користь позивача судові витрати у розмірі 840 грн.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.
Відповідно до положень ст. 19 та 369 ЦПК України розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 10 квітня 2010 року, мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, у них різні погляди на життя та сімейні цінності, тому збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відвідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно із частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. 
Згідно з частинами другою, третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.
З матеріалів справи, зокрема, відзиву на позовну заяву, вбачається, що відповідачка заперечує проти розірвання шлюбу, так як між сторонами існують спори стосовно утримання дітей та поділу майна.
Колегія суддів вважає, що вказані обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу, так як це суперечить нормам матеріального права, які зазначені вище, а спірні питання про стягнення аліментів та поділ майна подружжя сторони вирішують у окремих провадженнях.
Також у відзиві на позовну заяву відповідачка не заперечувала, що з кінця 2019 року вони з позивачем не проживають разом, а зміст відзиву свідчить, що між сторонами склалися конфліктні стосунки, тому посилання у апеляційній скарзі на необхідність надання строку на примирення, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги, що суд розглянув справу у її відсутності і не задовольнив її клопотання про відкладення розгляду справи, так як вона перебувала на самоізоляції, колегія суддів вважає безпідставними, так як з матеріалів справи вбачається, що суд неодноразово відкладав розгляд справи, у тому числі і за клопотанням відповідача. При цьому, відповідачкою суду не було надано будь-яких медичних документів неможливості з`явитися у судове засідання.
Одночасно, представником позивача подана заява про підтримання позовних вимог та про розірвання шлюбу.
Твердження відповідачки про те, що суд у порушення  роз`яснень, які містяться у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна», разом з вимогою про розірвання шлюбу не розглянув питання про місце проживання дітей, стягнення коштів на їх утримання, а також поділ майна подружжя, колегія суддів вважає безпідставними, так як таких позовних вимог ні позивачем, ні відповідачем заявлено не було, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.
Разом з цим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд неправомірно стягнув з відповідачки на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви, так як у позові ОСОБА_2 зазначив, що не має намір заявляти про стягнення з відповідача понесених судових витрат.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат.
Однак, в частині вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги в цій частині не встановлено.
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню тільки в частині розподілу судових витрат, правові підстави для відшкодування відповідачці сплаченого нею за подання апеляційної скарги судового збору відсутні.
               Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
            Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судового збору у сумі 840грн 80коп. скасувати.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт  

Судді                                                                         Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк