Справа № 295/12186/20                                                   Головуючий 1 інстанція- Колдіна О.О.
Провадження № 22-ц/824/7330/2021                               Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
03 червня 2021 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:     
головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Яворського М.А., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 23 лютого 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про продовження обмежувального припису,-
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із заявою про видачу обмежувального припису,яку мотивував тим, що 14 жовтня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 18 грудня 2018 року ОСОБА_2 добровільно надала нотаріально завірену заяву, згідно якої дала свою згоду на проживання та реєстрацію їх сина ОСОБА_4 за місцем реєстрації заявника по АДРЕСА_1 . В подальшому, 22 грудня 2018 року ОСОБА_2 добровільно надала нотаріальну завірену заяву, якою надала йому згоду на виховання сина особисто.
Вказував, що одразу після виписки з пологового будинку дружина його покинула і він проживає разом із сином по АДРЕСА_1 . В той же час ОСОБА_2 постійно вчиняє відносно нього домашнє насильство. Так, 03 березня 2020 року близько 22 години він перебував у комплексі відпочинку на АДРЕСА_2 , куди його запросила дружина для розмови щодо їх стосунків і де між ними виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_2 обзивала його нецензурними словами, після чого нанесла йому тілесні ушкодження. З даного приводу заявник звернувся до органів поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про що були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020060020002753 від 16 червня 2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а справа розглядається Богунським районним судом м.Житомира. 04 жовтня 2020 року за місцем його проживання в АДРЕСА_3 з`явились невідомі особи, які від імені ОСОБА_2 погрожували йому фізичною розправою, він поїхав до м.Житомира і звернувся із відповдіною заявою.
Окрім того, протягом їх спільного проживання ОСОБА_2 систематично заволодівала належним йому майном і грошовими коштами. Зокрема в лютому 2020 року
                                                                        -  2  -
ОСОБА_2 неодноразово як особисто, так і через інших невідомих осіб засобами мобільного зв`язку вимагала грошові кошти та дорогоцінні вироби при цьому погрожуючи фізичною розправою та позбавленням життя. За даним фактом він звернувся до Житомирського ВП ГУ НП Житомирській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.189 КК України, кримінальне провадження № 12020060020000939 від 29 лютого 2020 року.
Також, заявник посилається на те, що ОСОБА_2 вчиняє психологічне насильство, яке полягає в тому, що на початку січня 2019 року на своїй сторінці у Фейсбук остання опублікувала і поширила текст з його фотокарткою щодо вчинення ним у відношенні неї фізичного та психологічного насильства, перешкоджання у вихованні дитини. На підставі рішення Богуславського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року ОСОБА_2 зобов`язано видалити вищевказану нею інформацію із мережі «Фейсбук» та компенсувати моральну шкоду. Незважаючи на це, ОСОБА_2 продовжує вчиняти відносно нього протиправні дії.
У зв`язку з наведеним просив видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , встановивши наступні заходи тимчасового обмеження прав та покладення обовязків: заборони перебувати в місцях проживання (перебування) ОСОБА_1 із малолітнім сином ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , а також заборони здійснювати телефонні дзвінки та надсилати СМС повідомлення ОСОБА_1 .
Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 23 лютого 2021 року у задоволеннізаяви відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням заявник ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ходака В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його заяву задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована хибністю висновків суду щодо недоведеності вчинення у відношенні заявника фізичного та психічного насильства, з огляду на відсутність вироку у кримінальних провадженнях і відповідно невстановленням вини ОСОБА_2 у цих діях. Такі висновки суперечать як ст.ст.1, 21, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», згідно яких суд застосовує обмежувальні заходи на підставі оцінки наявності відповідних ризиків, а не у зв`язку із підозрою чи вироком у кримінальному провадженні, оскільки обмежувальний захід є тимчасовим заходом, який виконує захисну і запобіжну функції і направлений на попередження вчинення насильства, а не на покарання особи. Це ж підтверджується численою практикою Верховного Суду (постанова від 05 вересня 2019 року с праві № 756/3859/19, від 25 лютого 2021 ркоу у справі № 760/17770/19. Судом не враховано, що 03 березня 2020 року ОСОБА_6 нанесла заявнику тілесні ушкодження і у рамках кримінального провадження № 12020060020002753 від 16 червня 2020 року їй пред`явлено підозру, а сама справа розглядається Богунським районним судом м.Житомира. Окрім того, Печерським УП ГУНП у м.Києві підготовано повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 1201910060005493 від 13 лютого 2019 року за ч.1 ст.125 КК України щодо тривалого підсипання йому в їжу та нопої невідомої отруйної речовини з метою завдання шкоди здоров`ю. Суд залишив поза увагою, що 04 жовтня 2020 року за місцем його проживання в АДРЕСА_3 з`явились невідомі особи, які від імені ОСОБА_2 погрожували йому фізичною розправою, внаслідок чого він звернувся із відповдіною заявою до поліції. Суд помилково взяв до уваги постанову Житомирського районного суду від 08 липня 2020 року у справі № 358/37/19, оскільки дане рішення переглядається за нововиявленими обставинами.
                                                            -  3  -
ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 09 квітня 2021 року направленазгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу її представника адвоката Ванджурака Р.В., що стверджується повідомленням про її доставлення. 
Заявник ОСОБА_1 належно повідомлений про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу його представника адвоката Ходака В.В. судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явився.
Напередодні, тобто 02 червня 2021 року, представник заявника адвокат Ходак В.В. електронною поштою подав до суду заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на його зайнятість в іншій справі.
Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.
Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки представника заявника з таких міркувань.
По-перше, посилаючись на неможливість явки до судуз огляду на зайнятість в іншій справі, представник заявника не додав до заяви жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували його участь у розгляді іншої господарської справи, зокрема договір про надання правової допомоги, ордер, судову повістку про виклик тощо.
По-друге, представник заявника адвокат Ходак В.В. був повідомлений про день розгляду справи завчасно - 18 травня 2021 року, що стверджується повідомленням про доставку повістки на його офіційну електронну адресу, тобто більше ніж за два тижні до дня розгляду і мав можливість спланувати свою роботу з урахуванням часу розгляду даної справи. Доказів про наявність непередбачуваних чи вийняткових обставин, пов`язаних із необхідністю участі у розгляді іншої справи саме у момент розгляду даної справи, які б свідчили про поважність причин неявки, суду не надав, а відтак пріорітет розгляду на думку судової колегії повинна мати дана справа як призначена значно раніше.
По-третє, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Дана справа не знаходить свого вирішення близько восьми місяців, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам.
По-четверте, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що 
                                                                        -  4  -
заявник в особі представника адвоката Ходака В.В. подав апеляційну скаргу, в якій грунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо незаконності і необгрунтованості судового рішення та наявності підстав для його скасування і ухвалення нового рішення про задоволення заяви.
З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника заявника, а вказані у його заяві про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю обставин вчинення передбаченого законом фізичного та психологічного насильства у відношенні заявника з боку ОСОБА_2 , як і не підтвердилася наявність таких ризиків можливого застосування цього насильства ОСОБА_2 відносно заявника в подальшому.
Також суд керувався тим, що постановоюЖитомирського обласного суду від 08 липня 2020 року у справі № 358/37/19 визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_7 разом з матір'ю та зобов'язано ОСОБА_1 передати дитину матері, яке не виконано, а тому встановлення обмежень щодо заборони ОСОБА_2 перебувати в місцях проживання (перебування) ОСОБА_1 із малолітнім сином - ОСОБА_5  обмежить право матері на участь у вихованні дитини, яка на момент звернення до суду проживала з батьком, та буде перешкоджати виконанню судового рішення, яке набрало законної сили.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Дія закону про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється в тому числі на колишнє подружжя незалежно від факту їх спільного проживання (ч.2 ст.3 Закону).
Згідно з п.п.3, 4, 14 та 17 ч.1 ст.1 цього Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні 
                                                                        -  5  -
образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, та його недопущення (п.1 ч.1 ст.21 цього Закону).
Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 вказаного Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За п.7 ч.1 ст.1 вказаного Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з ч.3 ст.26 вказаного Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У п.9 ч.1 ст.1 вказаного Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Отже, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який виконує захисну та запобіжну функцію і може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Відповідно до положень ст.ст.3501, 3504 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання особи, яка постраждала від домашнього насильства. У заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав кривдника видається на строк від одного до шести місяців (ст.3506 ЦПК України).
Отже суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
                                                            -  6  -
Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2  перебували в зареєстрованому шлюбі із 14 жовтня 2017 року, від якого мають спільну дитину - сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шлюб між   ОСОБА_8 і ОСОБА_2 розірвано рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 09 квітня 2020 року.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 08 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року місце проживання малолітнього сина ОСОБА_7 визначено з матір`ю ОСОБА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 передати дитину матері. Дане рішення не виконане і син ОСОБА_4 на час звернення до суду проживає з батьком.
Окрім того, судом встановлено, що заявник неодноразово звертався до Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області із заявами про вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, зокрема про вимагання у нього ОСОБА_2 грошових коштів (кримінальне провадження № 12020060020000939 від 29 лютого 2020 року), про заподіяння легких тілесних ушкоджень за ч.1 ст.125 КК України (кримінальне провадження № 12020060020002753 від 16 червня 2020 року) та пропогрози йому фізичною розправою (кримінальне провадження № 12020063020000849 від 06 жовтня 2020 року).
Розслідування у даних кримінальних провадженнях триває, вироки чи постанови про закриття відсутні.
Встановлено, що ОСОБА_2 також неодноразово зверталася до Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області із заявами про вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, були порушенні кримінальні провадження № 42019061020000001, № 12019060020000627, № 12019060020000629, № 12019060020000630, № 12019060020000689, № 12019060020000691, які об`єднали в одне кримінальне провадження № 42019061020000001, яке постановою від 28 травня 2019 року закрите у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ст.126, ч.1 ст.193, ст.356, ч.1 ст.383 КК України.
До відповідальності за ст.1732 КУпАП ОСОБА_2 не притягалася, відомості про внесення відомостей до Єдиного державного реєстру випадків вчинення домашнього насильства з її боку стосовно заявника відсутні.
За таких обставин з огляду на недоведеність обставин щодо вчинення домашнього насильства у відношенні заявника з боку ОСОБА_2 , та відсутність наявності ризиків можливого застосування такого насильства ОСОБА_11 відносно заявникав подальшому, суд першої інстанції вірно відмовив у задаволенні заяви.
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо недоведеності фактів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані. Такі висновки суду першої інстанції є правильними і відповідають матеріалам справи.
Із поданої ОСОБА_1 заяви вбачається, що останній мотивує свою заяву наступними фактами:
- 03 березня 2020 року близько 22 години у комплексі відпочинку на АДРЕСА_2 ОСОБА_2 нанесла йому тілесні ушкодження;
- наявністю кримінального провадження № 12020060020002753 від 16 червня 2020 року щодо заподіяння йому легких тілесних ушкоджень 09  грудня 2018 року у пологовому будинку;
- 04 жовтня 2020 року за місцем його проживання в АДРЕСА_4 невідомі особи від імені ОСОБА_2 погрожували йому фізичною розправою; (кримінальне провадження № 12020063020000849 від 06 жовтня 2020 року).
                                                            -  7  -
- у лютому 2020 року ОСОБА_2 неодноразово як особисто, так і через інших невідомих осіб засобами мобільного зв`язку вимагала грошові кошти та дорогоцінні вироби при цьому погрожуючи фізичною розправою та позбавленням життя (кримінальне провадження № 12020060020000939 від 29 лютого 2020 року).
- у січні 2019 року на своїй сторінці у соціальній мережі Фейсбук ОСОБА_2 опублікувала текст з його фотокарткою щодо вчинення ним фізичного і психологічного насильства, перешкод у вихованні сина, однак рішенням Богуславського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року її зобов`язано видалити інформацію із мережі і компенсувати моральну шкоду. 
Встановлено, що в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази і таких заявник не подавав, що 03 березня 2020 року близько 22 години у комплексі відпочинку на АДРЕСА_2 ОСОБА_2 нанесла заявнику тілесні ушкодження. При цьому у рамкахкримінального провадження № 12020060020002753 від 16 червня 2020 року розслідується завдання тілесних ушкоджень заявнику 09 грудня 2018 року у пологову будинку, а не інші обставини, як помилково вважає скаржник (а.с.10-11).
Щодо заподіяння заявнику ІНФОРМАЦІЯ_2 у пологовому будинку ОСОБА_2 (через 3 дні після народження сина) тілесного ушкодження у вигляді синця на нозі, то дані обставини вже були предметом розгляду в інших справах № 295/12602/19 і № 295/331/20 за аналогічними заявами ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, в яких заявник посилався на те, що в грудні 2018 року, перебуваючи в перинатальному центрі в м.Житомирі ОСОБА_2 нанесла йому тілесні ушкодження шляхом завдання ударів по тілу (відображено в описовій частині судових рішень). У вказаних справах рішеннями судів апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_2 . Аналогічне рішення прийняте судом апеляційної інстанції у справі № 295/9914/20 за заявою ОСОБА_1 . Підстави для іншої оцінки наведеної події у суду відсутні з огляду на принцип юридичної визначеності.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази і таких заявник не подавав, що у лютому 2020 року ОСОБА_2 неодноразово як особисто, так і через невідомих осіб засобами мобільного зв`язку вимагала у  заявника грошові кошти і коштовності, погрожуючи фізичною розправою та позбавленням життя. Як і відсутні докази про погрози заявнику фізичною розправою, вичнені 04 жовтня 2020 року за місцем його проживання у АДРЕСА_4 невідомими особами від імені ОСОБА_2 .
При цьому наявність кримінальних проваджень № 12020060020000939 від 29 лютого 2020 року та № 12020063020000849 від 06 жовтня 2020 року ніяким чином не доводить наведені заявником факти.
Внесення за зверненнями ОСОБА_1 до реєстру досудових розслідувань вказаних кримінальних проваджень, за якими рішення не прийняті, в тому числі не притягнуто ОСОБА_2 до відповідальності за ст.1732 КУпАП, не є належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно заявника, а наявність неприязних стосунків між подружжям не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у ряді постанов, зокрема у постанові від 12 жовтня 2020 року по справі № 369/12105/19, де залишаючи без змін судове рішення про відмову у видачі обмежувального припису, Верховний Суд вказав, що саме по собі звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Такі висновки містяться у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19,
                                                                        -  8  -
в якій Верховний Суд зазначив, що, виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог (факт внесення до ЄРДР заяв), не вказують безумовно на вчинення іншою особою навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.
Такі ж висновки викладені у у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, в якій Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у видачі обмежувального припису, погодився із висновками судів, які відхилили як доказ вчинення насильства щодо заявника та їх малолітніх дітей доводи про наявність кримінальних проваджень, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненнями заявника, оскільки наявність таких відомостей не є доказом вини особи у вчиненні кримінальних правопорушень.
Колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги про хибність посилань суду на недоведеність вчинення у відношенні заявника фізичного та психічного насильства, з огляду на відсутність вироку, що суперечить положенням Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», згідно якого суд застосовує обмежувальні заходи на підставі оцінки наявності відповідних ризиків, а не у зв`язку із підозрою чи вироком у кримінальному провадженні.
Водночас відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
З огляду на те, що наведені вище висновки суду першої інстанції не призвели до неправильного вирішення справи, а також враховуючи недоведеність вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, підстави для скасування або зміни судового рішення з цих підстав відсутні. 
Доводи скарги про те, що Печерським УП ГУНП у м.Києві підготовано повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 1201910060005493 від 13 лютого 2019 року за ч.1 ст.125 КК України щодо тривалого підсипання йому в їжу та нопої невідомої отруйної речовини з метою завдання шкоди здоров`ю необгрунтовані з викладених вище підстав. При цьому колегія суддів зауважує, що у справі взагалі відсутні відомості про наявність такого кримінального провадження.
Посилання заявника на публікацію ОСОБА_2 на своїй сторінці у соціальній мережі Фейсбук інформації про вчинення ним фізичного і психологічного насильства та перешкод у вихованні сина, як підставу видачі обмежувального припису, безпідставні.
Обмежувальні заходи, які просить вжити заявник, а саме - заборона ОСОБА_2 перебувати в місцях проживання його і сина та заборони здійснювати телефонні дзвінки та СМС повідомлення, ніяким чином не пов`язані із публікацією інформації у соціальній мережі і відповідно ніяким чином не будуть запобігати таким публікаціям, що як вище вказувалося є метою вжиття обмежувальних заходів.
Доводи скарги про те, що суд помилково взяв до уваги постанову Житомирського районного суду від 08 липня 2020 року у справі № 358/37/19, оскільки дане рішення переглядається за нововиявленими обставинами надумані та безпідставні.
Судом встановлено, що постановою Житомирського апеляційного суду від 08 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року, місце
                                                                        -  9  -
проживання малолітнього сина ОСОБА_7 визначено з матір`ю ОСОБА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 передати дитину матері. 
Вказане рішення набрало законної сили згідно ст.384 ЦПК України з моменту прийняття постанови.
При цьому подача ОСОБА_1 заяви про перегляд вказаного рішення за нововиявленими обставинами ніяким чином не впливає на його законність і ніяким чином не зупиняє його дію, що не предбачає процесуальне законодавство, а тому суд обгрунтовано взяв це рішення до уваги, зазначивши, що встановлення обмеження щодо заборони ОСОБА_2 перебувати в місцях проживання (перебування) заявника із малолітнім сином буде перешкоджати виконанню судового рішення, яке набрало законної сили і виконання якого згідно ст.1291 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.18 ЦПК України є обов`язкоим і є завершальною стадією судового розгляду.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані заявником докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. 
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 23 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
 
Головуючий 
Судді: